МІНІСТЕРСТВО ОСВІТИ І НАУКИ УКРАЇНИ

ОДЕСЬКИЙ НАЦІОНАЛЬНИЙ ПОЛІТЕХНІЧНИЙ УНІВЕРСИТЕТ

За редакцією
В.С. Ніценка,
О.В. Захарченка, 
М.А. Зайця 

КОНКУРЕНТНОСПРОМОЖНІСТЬ ПІДПРИЄМСТВ В УМОВАХ РИНКОВОЇ ЕКОНОМІКИ:

ТОМ 2 

Теоретико-методологічні основи конкурентоспроможності 

Монографія

ОДЕСА – 2015

УДК 338.43.01.009.12
ББК 65.32-13

Рекомендовано до друку вченою радою 
Одеського національного політехнічного університету
(Протокол №1 від 31.08.2014 р.)

Рецензенти:
Завізєна Н.С., доктор економічних наук, провідний науковий співробітник відділу стратегії сталого розвитку та інвестиційно-інноваційної діяльності Науково-дослідного економічного інституту Міністерства розвитку і торгівлі України
Скидан О.В., доктор економічних наук, доцент, проректор з наукової роботи та інноваційного розвитку, завідувач кафедри менеджменту інвестиційної діяльності Житомирського національного агроекологічного університету
Скопенко Н.С., доктор економічних наук, професор кафедри менеджменту Національного університету харчових технологій

Авторський колектив: В.І. Гавриш, В.І. Перебийніс, К.В. Павлов, О.М. Яценко,                     М.А. Заєць, О.В. Захарченко, В.С. Ніценко, М.В. Гронська, О.В. Чайківська, Ю.І. Данько, О.М. Помаз, В.Ю. Ільїн, Н.В. Шашло, Ю.М. Рижук, О.В. Ільїна, І.А. Ажаман, В.В. Волянський, В.В. Лепський

Конкурентноспроможність підприємств в умовах ринкової економіки: у 3-х томах: Том 2: Теоретико-методологічні основи конкурентоспроможності: [монографія] / [В.І. Гавриш, О.М. Яценко, В.І. Перебийніс, ін.]; за заг. ред. В.С. Ніценка, О.В. Захарченка, М.А. Зайця. – Одеса: ВМВ, 2015. – 174 с.	

ISBN 978-966-413-519-8

У монографії розкриті питання, пов’язані з конкурентоспроможністю підприємств агропромислового комплексу, методами оцінки її рівня.   Визначені зовнішні та внутрішні фактори та механізми підвищення конкурентоспроможності підприємств в умовах глобалізації.

							          ББК 65.32-13
			                                 ISBN 978-966-413-519-8
							        © Одеський національний             
                                                                                        політехнічний університет 2015						                   © Колектив авторів,2015

ЗМІСТ

Вступ	4	
		
Розділ 1. Конкурентоспроможність агропромислового комплексу національної економіки: теоретико-методологічні аспекти	6	
1.1. Категоріальний апарат дослідження конкурентоспроможності	6	
1.2. Система методів оцінки рівня конкурентоспроможності	13	
		
Розділ 2. Феноменологія конкурентоспроможності підприємств України: досвід теорії та теорія досвіду	19	
2.1. Концептуальні засади конкуренції та конкурентоспроможності підприємств: досвід теорії	19	
2.2. Конкурентні переваги як базис забезпечення конкурентоспроможності підприємств 	30	
		
Розділ 3. Економіко-правові засади конкуренції в умовах лібералізації світової торгівлі	45	
3.1. Генезис теорій конкурентних переваг	45	
3.2. Конститутивні домінанти та сучасна парадигма забезпечення конкурентних переваг суб’єктів та об’єктів економіки	54	
3.3. Ефективність та конкуренція як економіко-правові категорії	65	
3.4. Правові основи захисту економічної конкуренції в Україні	71	
		
Розділ 4. Фактори та механізми підвищення конкурентоспроможності підприємств	93	
4.1. Внутрішні і зовнішні фактори конкурентоздатності агропромислових підприємств на світовому ринку	93	
4.2. Систематизація факторів підвищення конкурентоздатності агропромислових підприємств на світовому ринку	107	
4.3. Організаційний розвиток як інструмент росту конкуренто-спроможності підприємства в умовах глобалізації	115	
4.4. Підвищення конкурентоспроможності агропромислових підприємств в умовах глобалізації	135	
4.5. Механізм підвищення конкурентоспроможності агропромислового підприємства	142	
		
Список використаних джерел	152	
		
Додатки	170	

Вступ 
Агропромислові підприємства існують у досить складному та суперечливому конкурентному середовищі. Можливість аграрних підприємств виявляти та формувати конкурентні переваги, з одного боку, досить висока, оскільки тут виробляється життєво важлива продукція, на яку існує стійкий попит. З іншого боку, внаслідок значних коливань доходів, а також залежності їх від природних (біологічних) факторів, вона має ризикований характер. Забезпечення конкурентоздатності аграрного підприємства неможливе без її адекватної оцінки, яка визначала б важелі управлінського регулювання та контролю за рівнем конкурентоздатності. Конкурентоздатність підприємства можна вважати формою зворотної реакції на вплив оточуючого середовища. Покращення конкурентоздатності – це свідоцтво позитивного впливу, погіршення – негативного. Але формалізоване визначення сили та характеру зворотної реакції підприємства є досить складною процедурою з огляду на комплексність, з одного боку, та відносність поняття "конкурентоздатність", з іншого боку. 
Конкурентоздатність агропромислового підприємства повинна розглядатися як складова ланцюга її забезпечення: "продукт → підприємство → галузь → країна". Зовнішнє середовище існування підприємства здійснює одночасний вплив на кожний елемент ланцюга, це потрібно враховувати в оцінці впливу на окремий елемент, вплив може бути прямий чи опосередкований через інші елементи ланцюга. Сила опосередкованого впливу може бути доволі значною і багато вирішувати. Якщо конкурентоздатність підприємства, визначена виходячи з оцінки лише продукції та підприємства, вважається задовільною і система прийняття управлінських рішень виходить з цього, то це може стати хибним шляхом розвитку.
Конкурентоздатність є відносним поняттям, тому її можна виявити тільки серед групи підприємств, які належать до однієї галузі, або випускають товари-субститути. Визначення складу підприємств-конкурентів є важливим початковим етапом роботи, оскільки підприємство може бути конкурентоздатним у межах певного сегменту конкурентного середовища, а в межах іншого – ні. Організації, що можуть вважатися конкурентами певного підприємства, мають відповідати таким ознакам: входити в єдиний регіональний ринок діяльності або його певний сегмент; мати відповідну структуру виробництва й асортимент продукції; мати співставність фаз життєвого циклу підприємства та основних стратегічних цілей розвитку; використовувати однакові канали розповсюдження товарів.
Установлення свого місця в ринковому середовищі – перший крок в управлінні конкурентоздатністю підприємства. Через це виникає природне питання оцінки рангу свого підприємства серед конкурентів. Для цілей управління конкурентоздатністю необхідна наявність об'єктивного інструмента її оцінки. І, перш за все, оцінки не статичної, а динамічної – такої, що дозволить детермінувати не тільки саму конкурентну позицію підприємства, а й визначити певний набір чинників, впливаючи на які можна скорегувати конкурентну позицію. Тобто оцінка повинна стати основним інструментом управління конкурентоздатністю.

РОЗДІЛ 1.
КОНКУРЕНТОСПРОМОЖНІСТЬ АГРОПРОМИСЛОВОГО КОМПЛЕКСУ НАЦІОНАЛЬНОЇ ЕКОНОМІКИ: ТЕОРЕТИКО-МЕТОДОЛОГІЧНІ АСПЕКТИ

1.1. Категоріальний апарат дослідження конкурентоспроможності

За умов, коли Україна інтегрується у світовий економічний простір, все більшої ваги набувають проблеми забезпечення конкурентоспроможності вітчизняної економіки в цілому та окремих її складових зокрема. Якщо до недавнього часу ці завдання могли вирішуватися відносно поступово, то нині в умовах світової економічної кризи проблеми, які стоять перед вітчизняними виробниками, загострилися, що має прямий вплив на економічну безпеку нашої держави і добробут її громадян.
Дослідники схиляються до думки, що конкуренція або конкурентна боротьба є основною ознакою, базовим елементом, однією із головних рис, головною рушійною силою, стабілізуючим фактором, неодмінною умовою існування та розвитку ринкової економіки. 
В літературі наводяться різні тлумачення категорії «конкуренція»: 
•	конкуренція – це змагання між суб’єктами господарювання з метою здобуття завдяки власним досягненням переваг над іншими суб’єктами господарювання, внаслідок чого споживачі мають можливість обирати між кількома продавцями або покупцями, а окремий суб’єкт господарювання не може визначати умови обороту товарів на ринку (Закон України «Про захист економічної конкуренції» [125]);
•	конкуренція – це розширене суперництво (Майкл Е. Портер [119]);
•	конкуренція – це основна об’єктивна закономірність ринкової економіки; боротьба і суперництво; механізм реагування на потреби ринку; механізм макроекономічної системи (П.Р. Пуцентейло [130]).
На думку Б.А. Шогенова та О.М. Шогенова [168] значення конкуренції полягає у наступному: 
•	стимулюванні продуктивності суспільної праці (невблаганність конкуренції примушує підприємства економно працювати);
•	стримуванні марнотратства (конкуренція в автоматичному режимі управляє витратами сировини і матеріалів, необхідною робочою силою і капіталом); 
•	управлінні доходами (високий прибуток окуповує кошти, витрачені на розвиток підприємства).
Із поняттям «конкуренція» тісно пов’язана не менш важлива категорія «конкурентоспроможність», що по-суті є її частиною. Дослідженнями проблем конкурентоспроможності у різні часи займалися вчені-економісти найбільш розвинутих країн світу. В Україні, як і в інших пострадянських країнах за умов командно-адміністративної системи та державної власності питання конкурентоспроможності не тільки не вирішувалися, але і не ставилися.
Становлення нашої держави як країни з ринковою економікою вимагає врахування досвіду зарубіжних країн та інтеграції знань, набутих українськими та зарубіжними вченими. Значний інтерес в даній царині привертають праці К. Макконелла [89-91], М. Портера [115], В. Андрійчука [8; 9], В. Месель-Веселяка [2; 94] та інших.
Як зазначає О.А. Нужна, «вивчення питань конкурентоспроможності в Україні перебуває у початковому стані, …причому практично нерозв’язаними залишаються проблеми подолання диспаритету цін на матеріально-технічні ресурси для сільського господарства і продукцію його виробництва, створення повноцінної ринкової інфраструктури для ресурсного забезпечення аграрного виробництві та збуту продукції, ефективного державного регулювання й фінансової підтримки розвитку сільського господарства та інші… Не повною мірою висвітлені… методичні підходи до оцінки рівня конкурентоспроможності… аграрних підприємств» [106].
Трактування категорії «конкурентоспроможність» різними авторами такі: 
•	конкурентоспроможність – це властивість товару, послуги, суб’єкта ринкових відносин виступати на ринку нарівні з присутніми там аналогічними товарами, послугами й конкуруючими суб’єктами ринкових відносин (А.Н. Азриліян [5]);
•	конкурентоспроможність – спроможність випереджати інших, використовуючи свої переваги у досягненні поставлених цілей; сукупність переваг і здібностей суб’єкта в порівнянні з йому подібними в боротьбі за досягнення мети, характерної для них, в умовах дії законів певного навколишнього середовища (А.Г. Дементьєва [33, с. 64]);
•	конкурентоспроможність – це суперництво між окремими особами та господарськими одиницями, що зацікавлені в досягненні однієї і тієї ж мети (Т.В. Ільченко, В.С. Петров [56]);
•	конкурентоспроможність – це властивість об’єкта, що характеризується ступенем реального або потенційного задоволення ним певної потреби порівняно з аналогічними об’єктами, представленими на даному ринку (Р.А. Фатхутдінов [150]);
•	конкурентоспроможність – це можливість витримувати суперництво з іншими в умовах конкретного ринку (Б.А. Шогенов, А.М. Шогенов [168]).
П’ять взаємопов’язаних рівнів конкурентоспроможності виділяють Л.В. Балабанова та В.В. Холод: глобальна конкурентоспроможність, конкурентоспроможність країни, конкурентоспроможність підприємств, конкурентоспроможність конкурентної маркетингової політики підприємств, конкурентоспроможність товарів [15]. Такі дослідники, як М. Портер [115], І.З. Должанський, Т.О. Загорна [36] розрізняють наступні види (рівні) конкурентоспроможності: конкурентоспроможність продукції (товару), конкурентоспроможність підприємства, конкурентоспроможність галузі, конкурентоспроможність економіки країни.
Види (рівні) конкурентоспроможності можна подати у вигляді ієрархічної піраміди (рис. 1.1).
Нами узагальнено трактування основними дослідниками сутності основних рівнів конкурентоспроможності.
Підходи до тлумачення поняття «конкурентоспроможність продукції (товару)» наступні:
•	конкурентоспроможність товару (продукції) – це більш високе порівняно до товарів-конкурентів співвідношення сукупності якісних і вартісних характеристик товару при їхній відповідності вимогам ринку, що забезпечує максимальне задоволення потреб і створює перевагу товару на конкурентному ринку (Л.В. Балабанова, В.В. Холод [15]);
•	конкурентоспроможність продукції – це здатність продукції більш повно відповідати запитам споживачів порівняно з аналогічними товарами, представленими на ринку (І.З. Должанський, Т.О. Загорна [36]);
•	конкурентоспроможність продукції – це споживчі властивості продукції, які відрізняють її від продукції конкурента за ступенем відповідності конкретним потребам споживачів, вимогам конкурентного ринку з врахуванням витрат на їх задоволення (Економічна енциклопедія [46]);
•	конкурентоспроможність товару (продукції) – це порівняльна характеристика, яка містить комплексну оцінку усієї сукупності якісних та економічних властивостей товару відносно виявлених вимог ринку або властивостей іншого товару (М.Д. Магомедов, К.Ю. Алексейчева [87])
•	конкурентоспроможність продукції – це здатність продукції мати цінність для споживача, причому рівень цінності визначається максимальною ціною, яку готовий споживач платити за даний товар (М.Е. Портер [115]);
•	конкурентоспроможність продукції – це здатність продукції мати кращі якісні, вартісні та кількісні показники поряд із найменшою ціною споживання та ефективну збутову стратегію, задовольняти потреби споживачів щодо якості та асортименту за нижчою ціною (П.Т. Саблук [155]);
•	конкурентоспроможність товару (продукції) – це властивості товару, що відрізняють його від товару конкурента як за ступенем відповідності конкретної суспільної потреби, так і за витратами на її задоволення                       (Б.А. Шогенов, А.М. Шогенов [168]).

Конкурентоспроможність товару

Конкурентоспроможність підприємства

Конкурентоспроможність галузі національної економіки

Конкурен-
тоспромож-
ність країни (національної 
економіки)

Рис. 1.1. Рівні конкурентоспроможності

Як зазначають Н.А. Мазур та М.В. Місюк, основними показниками, які характеризують рівень конкурентоспроможності продукції підприємства, є її якість, собівартість та ціна реалізації [88]. Основні взаємопов’язані чинники, що визначають конкурентоспроможність товару, як вважає Б.К. Супіханов, – це його якість та ціна [144].
Ці показники – лише вершина «айсберга», яку можуть відслідкувати та оцінити в першу чергу споживачі. Як зауважують Б.А. Шогенов, О.М. Шогенов, в рамках цього підходу осторонь залишаються такі важливі з погляду виробників властивості виробів, як трудомісткість, матеріаломісткість, енергоємність їх виготовлення, технологічність виробів у виробництві, абсолютно байдужі для споживачів, що купують дану продукцію [168].
Як вважають І.З. Должанський та Т.О. Загорна, «конкурентоспроможність продукції та конкурентоспроможність фірми-виробника співвідносяться між собою як частина й ціле. При цьому можливість компаній конкурувати на певному товарному ринку безпосередньо залежить від конкурентоспроможності їх товару, а також сукупності економічних методів управління діяльністю фірми, що здійснюють вплив на результати конкурентної боротьби» [36].
Конкурентоспроможне підприємство характеризується, на думку Т.О. Дяченко, достатньою гнучкістю та вмінням адаптуватися до змін зовнішніх і внутрішніх економічних умов, а конкурентоспроможність є віддзеркаленням успіху (невдач) усіх підрозділів діяльності підприємства [44].
Підходи до тлумачення поняття «конкурентоспроможність підприємства»:
•	конкурентоспроможність підприємства – це його здатність використовувати свої сильні сторони і концентрувати свої зусилля у тій галузі виробництва товарів або послуг, де воно зможе посісти лідируючі позиції (А.Г. Дементьєва [33]);
•	конкурентоспроможність підприємства – це здатність підприємства виробляти й реалізовувати швидко, дешево, якісно, продавати в достатній кількості, при високому технологічному рівні обслуговування (І.З. Должанський, Т.О. Загорна [36]);
•	конкурентоспроможність підприємства – це результат систематичної роботи з усього виробничо-господарського циклу, що призводить до переваг у сфері НДДКР, виробництва, управління, фінансів, маркетингу і т.п. (І.З. Должанський, Т.О. Загорна [36]);
•	конкурентоспроможність підприємства – це спроможність підприємства задовольняти потреби покупців краще, ніж це роблять конкуренти (Жан-Жак Ламбен [83]);
•	конкурентоспроможність підприємства – це досягнення підприємством більших переваг високого та низького порядку в порівнянні з аналогічними перевагами інших фірм на ринку (М.Е. Портер [115]);
•	конкурентоспроможність підприємства – це здатність підприємства отримувати прибутки, достатні для відтворення простого або розширеного виробництва, мотивацію праці та поліпшувати властивості товарів, які воно виробляє (П. Саблук [155]);
•	конкурентоспроможність підприємства – це багатогранне поняття, яке характеризує здатність підприємства конкурувати на внутрішньому й зовнішніх ринках (Б.К. Супіханов [144]);
•	конкурентоспроможність підприємства – це його реальна та потенційна спроможність проектувати, виготовляти та збувати, в тих чи інших конкретних умовах, продукцію, яка користується більш пріоритетним попитом у споживачів при умові ефективної господарської діяльності та її практичної прибуткової реалізації (С.М. Савченко [136]);
•	конкурентоспроможність підприємства – це рівень компетенції підприємства стосовно конкурентів у нагромадженні та використанні виробничого потенціалу певної спрямованості, а також його складових: технології, ресурсів, менеджменту, навичок та знань персоналу тощо, що знаходять виявлення у таких результативних показниках, як якість продукції, прибутковість, продуктивність тощо (З.Є. Шершньова, С.В. Оборська, Ю.М. Ратушний [166]).
Заради підвищення конкурентоспроможності підприємства покращують свої економічні показники (обсяг продаж, прибуток, активи, рентабельність продаж, рентабельність активів, прибуток на оновлення), наприклад, скорочують витрати по доставці своїх вантажів. Підприємства працюють більш рентабельно, якщо використовують досягнення науково-технічного прогресу, виготовляють продукцію більш новими продуктивними машинами, впроваджуючи сучасну технологію [168].
Загальновизнаним фактом є те, що підприємства, які не підвищують свою конкурентоспроможність, «…не засвоюють культуру загальної якості, приречені на поразку…» [98]; «можливість виживання підприємства в умовах постійної конкурентної боротьби залежить від його конкурентоспроможності…» [106].

1.2. Система методів оцінки рівня конкурентоспроможності

Стратегічною метою державної аграрної політики України як зазначає Б.К. Супіханов, є перетворення агропромислового комплексу на високоефективний, конкурентоспроможний сектор економки країни, здатний інтегруватися у світовий аграрний ринок. Вступаючи до Світової організації торгівлі, здійснюється якісно новий крок по створенню умов щодо лібералізації ринків сільськогосподарської продукції та продовольчих товарів. У цій ситуації розраховувати на успіх можливо тільки за умов підвищення конкурентоспроможності аграрного сектору економіки [144].
Для реалізації конкурентних переваг України, на думку цього науковця, в першу чергу необхідно підвищити ефективність національного аграрного виробництва, оскільки трудомісткість продукції та ефективність сільськогосподарського виробництва в нашій державі у кілька разів нижча, ніж у розвинених країнах світу. При цьому він зауважує, що конкурентоспроможність України на зовнішніх ринках вимірюється ступенем присутності вітчизняної продукції на них [144].
Вчені вважають, що досягнення високого рівня конкурентоспроможності для підприємств – виробників зерна в даних умовах можливе, якщо вони будуть конкурувати за неціновими методами. Цінові методи конкурентної боротьби є неефективними, оскільки передбачають встановлення нижчої ціни реалізації товару за рахунок зменшення обсягу прибутку. Недоліком цього методу є зниження норми прибутку та рентабельності і, як наслідок, – фінансове виснаження підприємства у процесі тривалого протистояння [107]. Однак, за даними П.Т. Саблука у аграрній сфері в силу її специфіки найбільшого поширення набули саме нецінові методи конкуренції [155].
Три основні загальні стратегії конкурентної боротьби запропонував М. Портер: лідерство у витратах, диференціація, зосередження [115]. Як зазначає В.І. Гавриш «лідерство у витратах вимагає наступального створення виробничих потужностей, ефективних за масштабом, енергійного зменшення витрат завдяки досвіду, політиці економії та контролю за накладними витратами й мінімізації в інших сферах, у тому числі й енергоспоживання» [25]. 
Одним із прийнятних нецінових способів забезпечення конкурентоспроможності підприємств може бути удосконалення їх операційної функції за рахунок покращення технологічних характеристик продукції, підвищення надійності виробів, збільшення швидкості доставки товарів, забезпечення гарантованого часу доставки, індивідуалізації виробів за вимогами замовників, гнучкого регулювання обсягів виробництва [112].
Складність оцінки конкурентоспроможності аграрного сектора відзначає Ю.І. Палкін: з одного боку, вона досить висока, оскільки тут виробляють життєво важливу продукцію, на яку існує стійкий попит. З іншого боку, вона має ризикований характер внаслідок значних коливань доходів, великої залежності їх від природних, біологічних факторів [109]. На думку                                Г.В. Черевка, підвищення конкурентоздатності підприємств АПК України є функцією багатьох чинників і залежить від величини синергічного ефекту як наслідку їх комбінованої поєднаної дії [164, с. 144].
У більшості випадків для формування висновку про конкурентоспроможність підприємства, на думку О.А. Нужної в цілому використовується аналіз якості та конкурентоспроможності його продукції, хоча конкурентоспроможність підприємства є комплексним поняттям, яке має охоплювати не лише сферу якості продукції, що випускається [106].
Важливим є твердження А.В. Дяченка, який зазначає, що однією із груп факторів, які чинять вплив на формування детермінантів конкурентоспроможності, є створення ефективної інфраструктури транспорту і комунікацій. Метою цього впливу являється удосконалення існуючої інфраструктури [45].
Конкурентоспроможність підприємства, на переконання Б.А. Шогенова та О.М. Шогенова, тісно пов’язана із забезпеченням конкурентної переваги і вмінням скористатися нею. Це в результаті дозволяє підприємству домогтися рентабельності інвестицій. Для того, щоб зрозуміти, чи здатне підприємство підтримувати привабливий рівень рентабельності, вони пропонують визначити його потенційні конкурентні переваги з урахуванням характеру галузі, в якій воно діє, його власних активів і можливостей» [168].
Види конкурентних переваг та їх особливості наведено у таблиці 1.1.

Таблиця 1.1
Види конкурентних переваг
Конкурентні переваги	Особливості	
- Менші витрати
- Диференціація товарів	Низькі витрати відображають здатність фірми розробляти, випускати і продавати відповідний товар з меншими витратами, ніж конкуренти.	
- Створення вищої споживчої вартості завдяки такому поєднанню ціни і властивостей продукту, які не в змозі відтворити конкуренти;
- Швидке зниження витрат порівняно з конкурентами
- Забезпечення ефективнішого порівняно з конкурентами використання капіталу, що дозволить як підвищити продуктивність суспільної праці, так і знизити витрати	Властивості продукту можуть носити як фізичний характер, так і нематеріальний.	
- Переваги, засновані на економічних факторах
- Переваги, що ґрунтуються на нормативно-правових актах
- Переваги структурного плану
- Переваги, спричинені адміністративними заходами
- Переваги, зумовлені рівнем розвитку інфраструктури ринку
- Технічні (технологічні) переваги
- Переваги, зумовлені високою інформованістю персоналу
- Переваги, що ґрунтуються на географічних факторах
- Переваги, що ґрунтуються на демографічних факторах
- Переваги неправового характеру	Конкурентні переваги можуть мати різний рівень ієрархії й належати до товару, підприємства, галузі, економіки в цілому, ґрунтуватися на цінових і нецінових факторах, бути довгостроковими, середньостроковими й короткостроковими, стійкими й нестабільними, унікальними й імітованими та ін.	
Джерело: [112]
Стратегічне управління конкурентоспроможністю підприємств, на наш погляд, є складовою стратегічного управління підприємства і спрямоване на забезпечення реалізації його конкурентних переваг на ринках товарів (послуг).
Доцільно виділити такі групи методів визначення рівня конкурентоспроможності підприємств [114]: 
а) що ґрунтуються на оцінці конкурентного потенціалу (табл. 1.2);
б) що базуються на теорії ефективної конкуренції (функціональні);
в) що ґрунтуються на теорії конкурентної переваги (табл. 1.3);
г) пов’язані з конкурентоспроможністю продукції;
д) комплексні методи визначення рівня конкурентоспроможності підприємств (табл. 1.4).

Таблиця 1.2
Методи визначення рівня конкурентоспроможності підприємств, що ґрунтуються на оцінці конкурентного потенціалу
Групи методів	Методи	
1. Методи факторного аналізу 	1.1. Метод аналізу ієрархій (МАІ)	
	1.2. Факторний аналіз	
2. Методи, що характеризують відносини підприємства із суб’єктами зовнішнього середовища	2.2. Метод «ланцюжків цінності»	
	2.3. Стратегічний аналіз постачальників підприємства	
	2.4. Метод визначення профілю середовища (корпоративного профілю)	
3. Методи, що характеризують фінансовий потенціал підприємства	3.1. Фінансово-економічний метод	
	3.2. Метод маржинального аналізу	
4. Методи бенчмаркінгового аналізу	3.3. Стратегічний аналіз «5А»	
	3.4. Метод еталону	
	3.5. Метод рангів	
	3.6. Метод бенчмаркінгу	

До методів визначення рівня конкурентоспроможності підприємств, що ґрунтуються на теорії ефективної конкуренції (функціональні), належать методи групової оцінки показників конкурентоспроможності: метод, в основі якого знаходиться оцінка чотирьох групових показників або критеріїв конкурентоспроможності; метод фірми «Дан енд Брендстріт», що включає три групи показників.

Таблиця 1.3
Методи визначення рівня конкурентоспроможності підприємств, що ґрунтуються на теорії конкурентної переваги
Групи методів	Методи	
1. Методи, що характеризують ринкові позиції підприємства	1.1. Модель БКГ (матриця «зростання/доля»)	
	1.2. Матриця «привабливість галузі/позиція в конкуренції» General Electric	
	1.3. Модель М. Портера	
	1.4. Метод «Мак-Кінзі»	
	1.5. Модель Shell/DPM	
	1.6. Метод PIMS	
	1.7. Модель Хофера/Шенделя	
2. Методи, що характеризують рівень менеджменту підприємства	2.1. Метод LOTS 	
	2.2. Ситуаційний аналіз (SWOT-аналіз)	
	2.3. Метод експертного оцінювання	
	2.4. Метод картування стратегічних груп	
3. Методи, що характеризують економічну діяльність підприємства	3.1. Фінансово-економічний метод	
	3.2. Метод маржинального аналізу	
4. Методи, що базуються на порівнянні	4.1. Диференціальний метод	
	4.2. Комплексний метод	

Таблиця 1.4
Комплексні методи визначення рівня конкурентоспроможності підприємств
Групи методів	Методи	
1. Методи, що базуються на окремих показниках конкурентоспроможності	Метод оцінки конкурентоспроможності на конкретному ринку на основі детального вивчення виробничих, збутових, фінансових можливостей підприємства, організації управління, а також привабливості продукції для споживача.	
2. Методи, що передбачають розробку інтегрального показника конкурентоспроможності	2.1. Метод багатокутника конкурентоспроможності	
	2.2. Метод контрольних аркушів у формі систематизованих таблиць	
	2.3. Індикативний метод	

До методів визначення рівня конкурентоспроможності підприємств, пов’язані із конкурентоспроможністю їх продукції, належать: метод опитування; метод фокусних груп; метод порівняння; якісний метод; метод оцінки конкурентоспроможності на основі обсягів продажу; метод коефіцієнта функціональної множини; індексний метод; бальний метод.
Отже, дослідження теоретико-методологічних засад конкурентоспроможності АПК має ґрунтуватися на таких категоріях, як конкуренція, конкурентоспроможність, конкурентні переваги. Зазначене є основою для формування системи методів оцінки рівня конкурентоспроможності.

Розділ 2
Феноменологія конкурентоспроможності підприємств України: досвід теорії та теорія досвіду

2.1. Концептуальні засади конкуренції та конкурентоспроможності підприємств: досвід теорії

Динамічні зміни економічних процесів і явищ у XX ст. – на початку ХХI ст. виявили ряд феноменів, основоположним з яких є конкуренція. Аналізувати конкурентоспроможність підприємства можна лише попередньо з’ясувавши сутність та значення конкуренції, адже саме вона є базисом конкурентоспроможності та є визначальною для її розуміння. В сучасних умовах конкуренція – найважливіша складова механізму функціонування ринкового господарства. Сам ринок, механізм його дії не може нормально існувати без розвинутих форм конкуренції. Як стверджував відомий англійський економіст Ф. Хайєк, суспільства, які покладаються на конкуренцію, успішніше за інших досягають своєї мети [157, с. 47]. Слід зазначити, що термін «конкуренція» означає суперництво між окремими особами, зацікавленими в досягненні певної мети, кожної для себе. Існує багато різних тлумачень терміну «конкуренція», що свідчить про інтерес, який завжди проявляли економісти до феномену конкуренції: 
- конкуренція – змагання між людьми за досягнення кращих результатів в будь-якій сфері діяльності з метою отримання додаткової винагороди;
- конкуренція – рушійна сила розвитку суспільства в цілому; 
- конкуренція – двигун прогресу та гарант існування бізнесу;
- конкуренція – бажання перемагати та можливість людей змінюватися;
- конкуренція – процес суперництва старого з новим.
Вчені на протязі значного періоду часу аналізували такі питання, як конкуренція, форми та методи конкурентної боротьби, механізм конкуренції і т.ін. Класиками в зазначеній області науки є А. Сміт (теорія досконалої конкуренції), Д. Рікардо (принцип порівняльних конкурентних переваг), К.Маркс (основний закон і механізм конкуренції), В. Ленін (питання виникнення та розвитку монополій), А. Маршалл (позитивні риси діяльності монополій, виділення творчої і руйнівної конкуренції), Д. Робінсон і                               Е. Чемберлін (проблеми монополістичної конкуренції), А. Курно (теорія чистої монополії і дуополії, пізніше – олігополії).
Можна відмітити, що при розкритті сутності поняття «конкуренція» вчені дотримуються наступних підходів [31, с. 46-50]: 
1) поведінкового, в рамках якого конкуренція розглядається як боротьба, суперництво між окремими суб’єктами, зацікавленими в досягненні однієї і тієї ж мети (цією метою є максимізація прибутків). Його представники – А. Сміт, М. Портер та ін.;
2) структурного, який ґрунтується на аналізі структури ринку для визначення ступеня свободи продавців і покупців на ринку і способів входу і виходу із нього, з виділенням класичних моделей ринку: досконала конкуренція, монополістична, олігополістична конкуренція та чиста монополія. Його представники – К. Макконелл, С. Брю, Ф. Шерер, Д. Росе, Дж. Мейсон та ін.; 
3) функціонального, який розглядає конкуренцію з точки зору ролі, яку вона відіграє в економіці. Його представники – А. Сміт, Й. Шумпетер, Ф. Хайєк та ін.
Аналізуючи проблеми конкуренції та конкурентоспроможності як рушійної сили розвитку суспільства, можна відзначити, що конкуренція – це суперництво між учасниками ринкового господарства за найвигідніші умови виробництва, продажу й купівлі товарів і послуг, за привласнення прибутків. Такий вид економічних відносин існує тоді, коли виробники товарів виступають як самостійні, ні від кого незалежні суб’єкти, їхня залежність пов’язана тільки з кон’юнктурою ринку, бажанням виграти у конкурентів позиції у виробництві та реалізації своєї продукції. В ринкових відносинах конкуренцію як об’єктивно існуюче явище можна розглядати як закон товарного господарства, дія якого для товаровиробників є зовнішньою примусовою силою до підвищення продуктивності праці на своїх підприємствах, розширення масштабів виробництва, прискорення НТП, впровадження нових форм організації виробництва та систем зарплати тощо [108, с. 11-19].
Суб’єктами конкурентної боротьби є підприємства і організації, галузеві або конгломератні об’єднання і комплекси, види продукції, окремі держави або їх угруповання. Ділянку або сферу, в якій ведеться змагання, називають конкурентним полем, різноманітність таких ділянок і сфер визначає і відповідну різноманітність конкурентних полів [146]. Поміж різними конкурентними полями існують певні зв’язки, які формують загальний конкурентний фон, що відображає конкретний історичний, політичний, соціальний і, зрозуміло, економічний контекст. 
У своєму розвитку конкуренція пройшла певний шлях удосконалення від простих до складніших форм. Конкуренція як явище була властива рабовласницькій, феодальній і навіть первіснообщинній епосі, її зародження й виникнення історично відносять до простого товарного виробництва. Конкуренція між простими товаровиробниками (ремісниками, селянами) орієнтується на суспільну (ринкову) вартість товару. Ті з них, які витрачають на одиницю продукції більше праці порівняно з суспільно-необхідними, в конкурентному суперництві втрачають свої позиції й не мають успіху. Особливий імпульс конкуренція дістала з переходом у розвинуте товарне господарство. Для ринкового господарства XVIII століття була характерна вільна конкуренція, її феномен детально дослідив Адам Сміт, якому належить вираз щодо «невидимої руки», вчений перший дослідив конкуренцію як ефективний засіб цінового регулювання.
Класична економічна теорія конкуренцію розглядає як невід’ємний елемент ринкового механізму. Теорія конкуренції була узагальнена А. Смітом, яка полягає в тому, що він уперше [142]:
- сформулював поняття конкуренції як суперництва, що підвищує ціни (при скороченні пропозиції) і знижує ціни (при надлишку пропозиції);
- сформулював головний принцип конкуренції – принцип «невидимої руки», відповідно до якого «смикаючи» за ниточки маріонеток – підприємців, «рука» змушує їх діяти відповідно до якого-небудь «ідеального» плану розвитку економіки, безжалісно витісняти фірми, зайняті виробництвом непотрібної ринку продукції;
- відпрацював теоретично гнучкий механізм конкуренції, що об’єктивно врівноважує галузеву норму прибутку, приводить до оптимального розподілу ресурсів між галузями. Тонкість механізму конкуренції полягає в тому, що при скороченні попиту на товар найбільші труднощі випробовують фірми, що випускають неякісну або занадто дорогу продукцію. Гнучкість механізму конкуренції проявляється в його миттєвій реакції на будь-які зміни обстановки в зовнішньому середовищі. Швидко адаптуються до середовища мобільні фірми;
- визначив основні умови ефективної конкуренції, що включають наявність великої кількості продавців і покупців, що вичерпує інформацію, мобільність використовуваних ресурсів, неможливість кожного продавця впливати на зміну ринкової ціни товару (при збереженні його якості або якості сервісу);
- розробив модель посилення й розвитку конкуренції, довів, що в умовах ринкових відносин можливо максимальне задоволення потреб споживачів і найкраще використання ресурсів у масштабі суспільства в цілому;
- вперше показав яким чином конкуренція, зрівнюючи норми прибутку, призводить до оптимального розподілу праці і капіталу між галузями;
- розробив елементи моделі досконалої конкуренції і теоретично довів, що в її умовах можливе максимальне задоволення потреб.
Певний внесок у розвиток теорії конкуренції Адама Сміта зробили                Д. Рікардо, Д.С. Міль, Дж. Робінсон, Дж. Кейнс, Й. Шумпетер, П. Хейне,                   Ф.А. Хайек, Ф. Найт, К.Р. Макконелл, С.Л. Брю, М. Портер, Г.Л. Азоєв,                 Ю.І. Коробів, Л.Г. Раменський, Д.Ю. Юданов та інші вчені.
Зарубіжні дослідники К.Р. Макконелл і С.Л. Брю вважають, що конкуренція – це наявність на ринку великого числа незалежних покупців і продавців, можливість для покупців і продавців вільно входити на ринок і залишати його [91, с. 57]. Й. Шумпетер визначав конкуренцію як суперництво старого з новим, з інноваціями [170, с. 69]. Нобелівський лауреат з економіки 1974 р. Ф. Хайєк зазначає, що конкуренція – процес, за допомогою якого люди одержують і передають знання [157, с. 45]. На його думку, на ринку тільки завдяки конкуренції приховане стає явним. М. Портер стверджує, що конкуренція – динамічний процес, що розвивається, безупинно мінливий ландшафт, на якому з’являються нові товари, нові шляхи маркетингу, нові виробничі процеси й нові ринкові сегменти [116, с. 124].
Г.Л. Азоєв під конкуренцією розуміє суперництво на якому-небудь поприщі між окремими юридичними чи фізичними особами (конкурентами), зацікавленими в досягненні однієї і тієї ж мети [4, с. 59]. На думку                                                Р.А. Фатхутдинова, конкуренція – це процес управління суб’єктом своїми конкурентними перевагами для отримання перемоги чи досягнення інших цілей в боротьбі з конкурентами за задоволення об’єктивних чи суб’єктивних потреб в рамках законодавства або в природних умовах [151, с. 16].
В. Петров підкреслює, що конкурентоспроможність – це внутрішня властивість суб’єкта ринкових відносин, що проявляється в процесі конкуренції і дозволяє зайняти свою нішу в ринковому господарстві капіталістичного типу з метою розширеного відтворення, що передбачає покриття всіх витрат і отримання прибутку від легальної господарської діяльності [114, с. 4].
Якщо дослідити конкуренцію в аграрному виробництві, необхідно зазначити, що вона має певні особливості, їх розгляд і з’ясування мають велике теоретичне і практичне значення, адже аграрний сектор охоплює таке виробництво, в якому можуть діяти одночасно всі види конкуренції [67, с. 83]. Зокрема, до цих особливостей можна віднести державне регулювання аграрного сектору економіки, без якого неможливо витримувати конкуренцію з іншими галузями народного господарства, а саме за наявності диспаритету цін на сільськогосподарську і промислову продукцію, віддаленість сільськогосподарського виробника від кінцевого споживача, факторозабезпеченність та ресурсозабезпеченність підприємств АПК, наявність постійного тиску з боку потенційних конкурентів в аграрній сфері економіки. В умовах ринкової економіки на підприємства АПК покладається уся відповідальність за ухвалені рішення, правильність та ефективність яких перевіряється ринком. Така ситуація стимулює продавців вдосконалювати свій товар, надавати йому більше корисних властивостей, робити його конкурентноспроможним.
В аграрному секторі економіки конкуренція проявляється в умовах невідповідності попиту і пропозиції на сільськогосподарську продукцію. Недостатня пропозиція сільськогосподарської продукції гарантує майже повну її реалізацію за досить високими цінами без особливого суперництва, а тому конкуренція, за умов відсутності будь-якої боротьби з боку товаровиробників, не виконує своєї найголовнішої функції – стимулювання розвитку виробництва і науково-технічного прогресу. 
Конкуренція є певним механізмом координації виробництва, який діє через систему цін і ринків, і ця координація не може здійснюватись тільки шляхом врахування коливань цін під впливом попиту і пропозиції. Успішна дія цього механізму можлива лише при здійсненні регулюючої ролі держави. 
Методи конкуренції в аграрному секторі мають відмінні риси. На думку С. Кваші, конкурентоспроможність вітчизняних продовольчих товарів має переважно ціновий характер, що зумовлюється порівняно низькою собівартістю їх виробництва [67, с. 82].
В аграрному секторі можуть діяти одночасно всі види конкуренції: досконала, монополістична, олігополістична, чиста монополія. Чиста конкуренція – дрібний місцевий сільськогосподарський ринок, де товаровиробники реалізують свою продукцію невеликими партіями, не впливаючи на ціну, що склалася на ринку під дією попиту і пропозиції. В умовах монополістичної конкуренції діють аграрні підприємства, які реалізують свою продукцію не на місцевому роздрібному ринку невеликими партіями, а переробним підприємствам у значно більших обсягах, причому їх продукція відрізняється від продукції конкурента за якістю, умовами поставки, ціною тощо. Олігополістична конкуренція характерна для вузькоспеціалізованих переробних підприємств (цукрових, спиртових, консервних заводів, масложирових комбінатів) [52, с. 44-45].
Таким чином, представники різних течій сучасної економічної думки суттєво відрізняються в поглядах на конкуренцію та чинники конкурентоспроможності, що дозволяє визначити зміну таких підходів в історичному ракурсі та прослідкувати досвід теорії (табл. 2.1) [129, с. 4]. 
Відмінності в підходах економістів при визначенні суті конкуренції знаходять своє відображення і при розгляді категорії конкурентоспроможності. Розглядаючи проблему конкурентоспроможності будь-якого об’єкту, слід зазначити, що ця категорія має сенс тільки в умовах конкуренції. І саме розвиток конкуренції створює умови для зміцнення конкурентоспроможності різних об’єктів. 
Дослідження окресленого напряму свідчить про те, що на сьогоднішній день не існує загальновизнаного поняття «конкурентоспроможність». У економічній літературі воно має різні інтерпретації, перш за все, залежно від того, до якого економічного об’єкту застосовується: до національної економіки в цілому, галузі, підприємства, продукції. Але останнім часом збільшується кількість науковців, об’єктом наукових досліджень яких є формування конкурентоспроможності на рівні окремих господарюючих суб’єктів. 
За класичним визначенням М. Портера, конкурентоспроможність – це визначене сукупністю факторів положення товаровиробника на внутрішніх і зовнішніх ринках, віддзеркалене через сукупність показників [117, с. 18]. 
Таблиця 2.1
Класифікація етапів розвитку методології конкуренції та конкурентоспроможності
Ознаки класифікації	Загальна еволюція розвитку	
Етапи розвитку ринку	Неорганізований	Монополізований	Ринок обмеженої монополії	
Конкурентні моделі	Модель досконалої конкуренції	Моделі чистої, монополістичної, олігополістичної конкуренції, чистої монополії	Модель регульованого ринку	
Теоретичні засади формування 
конкурентоспроможності	Класична школа політекономії	Неокласична школа	Неокласичний синтез	
Базисні складові теорії конкуренто-спроможності	Теорія порівняльних витрат	Теорія порівняльних переваг	Теорія конкурентних переваг	
Форми регульованого ринку	Сучасний етап розвитку	
	Послаблене державне регулювання	Посилене державне регулювання	Системно-регульований ринок	
Напрями розвитку теорії конкурентних переваг	Ринковий	Ресурсний	Інтегровано-збалансований	
Теоретичні підходи	неокласичний
- монетаристська теорія	кейнсіанський
- структуралістська теорія	системний
- кластерна теорія	
Методи аналізу конкуренто-спроможності	- модель М. Портера;
- аналіз стратегічних груп;
- метод Lots тощо	- аналіз потенціалу;
- фінансово-економічний;
- ланцюговий аналіз «створення вартості» та інші	- SWOT-аналіз;
- регіонально-економічний;
- кластерний аналіз та інші	

С.В. Мочерний під конкурентоспроможністю підприємства розуміє здатність працювати прибутково, використовуючи всі наявні фактори виробництва і виробляти продукцію за певними параметрами кращу, ніж продукція конкурентів [47, с. 164]. Так, В.Е. Хруцький, І.В. Корнєєва [143] визначають конкурентоспроможність підприємства як здатність успішно оперувати на конкретному ринку (регіоні збуту) в даний період часу шляхом випуску і реалізації конкурентоспроможних виробів і послуг.
Б.А. Райзберг, Р.А. Фатхутдінов [131, с. 176] розглядають конкурентоспроможність як властивість об’єкту, ступінь задоволення ним конкретної потреби у порівнянні з аналогічними об’єктами на ринку. При цьому до безлічі об’єктів, що володіють властивістю конкурентоспроможності, автори відносять крім продукції, ще й нормативні акти, науково-методичні документи, проектно-конструкторську документацію, технологію, виробництво, цінні папери, інфраструктуру, інформацію. Конкурентоспроможність підприємства – це також уміння ефективно використовувати свій фінансовий, виробничий, науково-технічний і трудовий потенціали. Інакше кажучи, показник конкурентоспроможності підприємства – це підсумки роботи служб і підрозділів, а також реакція на зміни зовнішніх факторів дії. При цьому особливо важливою є здатність підприємства оперативно й адекватно реагувати на зміни в поведінці покупців, їх смаків і переваг. 
Так, Л.В. Балабанова зазначає, що конкурентоспроможність підприємства – це рівень його компетентності порівняно з іншими конкурентами за такими параметрами, як технологія, практичні навички та професійні знання персоналу, рівень стратегічного і поточного планування, політика збуту, рівень управління, комунікації, якість систем управління, виробництва продукції тощо [16, с. 29].
У літературі існують і принципово інші підходи до трактування поняття «конкурентоспроможність». Зокрема, Л.С. Буднікова [19], І. Малярчук [93],                          А.І. Шувалов [169] визначаючи конкурентоспроможність, виділяють деякі інші найважливіші аспекти її формування та характеризують за допомогою різноманітних показників, що відображають інвестиційну привабливість продукції і її виробника, ступеня освоєння ринку, динаміки експорту продукції, цінової стійкості продукції і рентабельності її збуту на різних ринках, поточного етапу і тривалості життєвого циклу продукції.
Г.М. Скудар стверджує, що конкурентоспроможність – це багатостороння економічна категорія, яка може розглядатися на рівні товару, товаровиробника, галузі, країни. В широкому розумінні він вважає конкурентоспроможністю зумовлені економічними, соціальними та політичними факторами позиції країни чи товаровиробника на внутрішньому та зовнішньому ринках [140]. М. Портер вважає, що практично неможливо відокремити конкурентоспроможність товару від конкурентоспроможності галузі чи підприємства та від конкурентоспроможності національної економіки, бо всі вони логічно та структурно пов’язані та можуть вивчатися лише на основі виявлення конкурентних переваг[118, с. 345].
Відносно поняття конкурентоспроможності підприємств АПК слід зазначити, що воно трактується неоднозначно. На думку М. Малік та О. Нужної, конкурентоспроможність сільськогосподарських підприємств – це здатність суб’єктів економічної діяльності аграрної сфери пристосовуватись до нових умов господарювання використовувати свої конкурентні переваги і перемагати в конкурентній боротьбі на ринках сільськогосподарської продукції та послуг, максимально ефективно використовувати земельні ресурси, якомога повніше задовольняти потреби покупця шляхом аналізу структури ринку і гнучко реагувати на зміну його кон’юнктури [90, с. 123]. Проте забезпечення конкурентоспроможності сільськогосподарських підприємств не обмежується використанням тільки земельних ресурсів. Специфіка сільськогосподарського виробництва полягає у значній залежності від погодних умов, природних ресурсів, тривалим циклом виробництва. Конкурентоспроможність аграрних підприємств має характерні особливості пов’язані із: 
а) специфікою сільського господарства як виду економічної діяльності;
б) значним рівнем конкуренції у середовищі сільськогосподарських товаровиробників; 
в) значною кількістю та різноманітністю виробників (підприємств).
Конкурентоспроможність аграрного підприємства може бути визначена як його порівняльна перевага стосовно інших підприємств даної галузі усередині країни і за її межами [90, с. 189].
Конкурентоспроможність виступає економічною категорією, яка зумовлює спроможність суб’єкта господарської діяльності впливати на ринкову ситуацію у власних інтересах та здатність виробляти продукцію, яка б задовольнила потреби споживача за умови невеликого рівня витрат [71, с. 50-53]. Ключовими особливостями конкурентоспроможності підприємства як економічної категорії є:
•	порівняльний характер (відносна оцінка);
•	короткострокові та довгострокові складові;
•	залежність від конкурентоспроможності товару;
•	залежність від ефективності функціонування підприємства [79].
Аналізуючи накоплений досвід теорії щодо дослідження категорії «конкурентоспроможність підприємства» можна зазначити, що:
- частина дослідників вважає, що конкурентоспроможність підприємств – це категорія, яка прямо визначається характеристиками їх продукції. Інші дослідники беруть за основу ефективність виробничого процесу чи стратегічного управління розвитком підприємств, їх спроможність впроваджувати нові технології та боротися з суперниками на ринках;
- більшість авторів вважають, що конкурентоспроможність підприємств − це поняття, яке визначається і залежить від конкурентоспроможності товарів;
- автори вважають конкурентоспроможність підприємств як результат ефективної господарської діяльності за умов конкурентного ринку;
- автори розглядають конкурентоспроможність підприємства як комплексну порівняльну характеристику підприємства, яка відображає ступінь конкурентних переваг його діяльності над іншими підприємствами-конкурентами;
- представники російської економічної школи стверджують, що конкурентоспроможність підприємств − це система економічних категорій, елементами якої є конкурентоспроможність продукції і фінансова конкурентоспроможність;
- вчені визначають, що конкурентоспроможність підприємств − це підвищення продуктивності використання його ресурсів;
- науковці розглядають конкурентоспроможність підприємств з позиції маркетингової складової: наявність ефективного маркетингового комплексу, торгової марки, іміджу тощо.
- автори визначають конкурентоспроможність підприємства як завойовування частки міжнародного конкурентного ринку шляхом зосередження уваги на удосконаленні зовнішньоекономічної діяльності.- науковці розглядають конкурентоспроможність підприємства як результат людського капіталу. «Саме людський капітал, а не заводи, обладнання і виробничі запаси, є наріжним каменем конкурентоспроможності підприємства, економічного зростання та ефективності»;
- зарубіжні економісти розглядають конкурентоспроможність підприємства як постійне збільшення його вартості (капіталу) [43, с. 26-28].
Таким чином, можна зазначити, що конкурентоспроможність підприємств АПК як адаптивність не є іманентною якістю підприємства, може виникати і бути оціненою тільки за наявності конкурентів, відносне поняття і має різний рівень по відношенню до різних конкурентів, залежить від рівня конкурентоспроможності продукції, галузі, країни, залежить від рівня конкурентних переваг і шляхів їх здобуття.

2.2. Конкурентні переваги як базис забезпечення конкурентоспроможності підприємств

Більшість науковців ідентифікують «конкурентоспроможність» підприємства через такі сутнісні ознаки, як наявність конкурентних переваг на ринку; можливість адаптуватись до змін зовнішнього середовища; можливість забезпечення розширеного відтворення господарської діяльності; наявність ефективної стратегії розвитку; конкурентне становище виробника на ринку; здатність ефективно господарювати та продуктивно використовувати ресурси; спроможність виробляти продукцію з мінімальними витратами та якісно задовольняти потреби споживачів.
Науковці, які досліджують стратегічний успіх підприємства  в умовах конкурентного середовища, виокремлюють фактори успіху підприємства, зокрема ключові і ринкові фактори успіху, ключові компетенції, конкурентні переваги [68, с. 32] (рис. 2.1).
Ключові фактори успіху – це характерний для певної галузі перелік чинників, що приносять їй переваги перед іншими галузями, а також одним підприємствам галузі над іншими. Ці фактори не є постійними, вони змінюються залежно від особливостей галузей; сегментів ринку, що обслуговуються, а також часу та етапу «життєвого циклу» галузі та підприємства. Ключові фактори успіху базуються на: науково-технічному рівні виробництва та продукту; рівні маркетингу; рівні менеджменту; організаційно-технічному рівні виробничих процесів; фінансово-економічному рівні підприємства; рівні персоналу тощо [7, с. 16].
Ключові фактори успіху підприємства доцільно поділити на дві групи: ринкового походження (ринкові ключові фактори успіху) і ресурсного (ключові активи та компетенції).
Зокрема, З.Є. Шершньова [165, с. 53], вважає, що ключові фактори успіху являють собою перелік чинників, що мають виражений галузевий характер, змінюються із динамікою розвитку галузі та є спільними орієнтирами для всіх галузевих підприємств. 
Г. Хемел [159, с. 65] розглядає ключові фактори успіху як ринкові, так і ресурсні, тобто засновані на оригінальних комбінаціях ресурсів. Ресурсні визначаються як ключові (або такі, що є унікальними і використання яких може здійснити найбільший внесок у цінності, що сприймаються споживачем) активи і компетенції. Д.А. Аакер [1, c. 49] досліджує внутрішню природу ключових факторів успіху, визначаючи їх як активи або компетенції, необхідні для участі в конкуренції. 

Рис. 2.1. Причинно-наслідковий взаємозв’язок ключових факторів успіху та конкурентного потенціалу підприємства

Ключові фактори успіху можуть бути класифіковані за різними ознаками: за сферою застосування (загальні та специфічні), за джерелами походження (ринкові, ресурсні), за можливостями реалізації (інструментальні, неінструментальні) (табл. 2.2) [68, с. 36].
Зовнішній аспект забезпечення конкурентних переваг – ринкові фактори успіху. Економісти поділяють всі реалізовані ключові фактори успіху на дві групи: стратегічні фактори успіху та ключові компетенції.

Таблиця 2.2
Класифікація ключових факторів успіху підприємства
Ознака класифікації	Види ключових факторів успіху	Зміст різновиду	Приклади	
За сферою застосування	загальні	актуальні для багатьох різноманітних галузей	якість та ціна товару (послуги)	
	специфічні	характерні лише для окремих галузей	репутація підприємства у роздрібних торговців 	
За джерелами походження	ринкові	пов’язані зі сприйняттям продукції та  фірми споживачами	ціна продукції, імідж підприємства	
	ресурсні	засновані на оригінальній комбінації ресурсів підприємства	особливі знання персоналу,
рівень технології	
За можливостями реалізації	інструментальні	їх реалізація безпосередньо залежить від дій фірми	розвиненість збутової мережі	
	неінструментальні	формуються об’єктивно, незалежно від діяльності підприємства	зростання обсягів ринку	

Стратегічні фактори успіху – включає реалізовані фактори успіху, які мають ринкове походження і безпосередньо сприймаються клієнтом. З цього визначення можна побачити, що слово «стратегічні» не відповідає тому змісту, який вкладають ці автори у наведене поняття. Тому більш коректним є назвати першу групу чинників «ринковими» факторами успіху. 
Внутрішній аспект забезпечення конкурентних переваг – ключові компетенції. Концепція ключової компетенції була запропонована                           К. Прахаладом і Г. Хемелом, ключова компетенція – це особливий навичок або технологія, яка створює унікальну цінність для споживача [82]. Ключові компетенції можна розглядати як першопричину конкурентної переваги.
Ключові компетенції – сукупність навичок і технологій, яка базується на явних та прихованих знаннях, забезпечує формування цінностей у системі клієнта, є оригінальною по відношенню до конкурентів і відкриває доступ до нових ринків. Їх складно імітувати та передавати. Ресурси підприємства приймають форму ключових компетенцій, якщо відбір і комбінація ресурсів здійснюється краще, оригінальніше, швидше за конкурентів. Ключові компетенції повинні стабільно забезпечувати конкурентні переваги та ресурсну асиметрію відносно ринкових суперників. Можливість відтворення конкурентами ключової компетенції веде до її знецінення. Виділяють наступні рівні компетенції [68, с. 33]:
1) 	окремих індивідів (професійні компетенції);
2) 	ролей, що виконують члени компанії в проектних й інших групах у процесі господарської діяльності (рольові компетенції)
3) 	здійснення певних функцій у процесі виробництва та реалізації продукції (функціональні компетенції);
4) 	взаємопов’язаний набір навичок, здібностей та технологій, який забезпечує унікальність підприємства у певній галузі чи сфері та може застосовуватись у багатьох видах бізнесу (ключові компетенції).
До особливостей ключових компетенцій слід віднести [68, с. 35]:
1.	Ключові компетенції рідко спираються на досвід або діяльність одного відділу.
2.	Формування і вдосконалення компетенцій – завдання вищого керівництва.
3.	Для перетворення ключової компетенції фірми в конкретні можливості, що забезпечать довгострокову конкурентну перевагу, фірма повинна вкласти в їх створення і зміцнення більше зусиль, засобів і праці, ніж суперники.
4.	Оскільки потреби клієнтів і ринкові умови змінюються часто і непередбачувано, компетенції фірми мають бути достатньо гнучкими і широкими, щоб відповідати будь-яким вимогам майбутнього.
Компетенції підприємства є невід’ємною складовою стратегічних активів, яка віддзеркалює комплекс колективного знання, досвіду та здібностей підприємства, що в поєднанні з унікальною технологією дозволяє створювати (підтримувати) конкурентні переваги та забезпечувати неповторну відмінність підприємства у певному ринковому оточенні.
Таким чином, простежується існування причинно-наслідкових зв’язків між ключовими ринковими факторами успіху, ключовими активами і компетенціями підприємства, які є основою формування конкурентних переваг.
На нашу думку, конкурентоспроможність підприємств має поєднувати в собі інформацію про чинники, які можуть забезпечити завоювання та утримання конкурентних позицій. Чинники формування конкурентоспроможності підприємства діють не ізольовано, кожен сам по собі, а системно, що посилює наслідки дії кожного окремо взятого чинника. Відповідно до концепції ієрархії чинників конкурентоспроможності підприємства, запропонованої професором японського університету Гакусюїн (м. Токіо) Тойохіро Коно, конкурентоспроможність визначає п’ятирівнева ієрархія чинників [71, с. 229-231].
Перший рівень ієрархії формує частка ринку, що належить підприємству. На другому рівні цієї ієрархії конкурентоспроможність має бути підкріпленою трьома важливими чинниками – здатністю до розвитку, виробничими та збутовими потужностями. На третьому рівні ієрархії конкурентоспроможність визначається правильним вибором ринково-продуктової стратегії підприємства, яка втілюється у стратегії конкурентної боротьби, спрямованої на покращення або збереження ринкових позицій підприємства. На четвертому рівні ієрархії конкурентоспроможність визначається здатністю вищого керівництва приймати такі рішення, що реалізують на практиці перші три рівні ієрархії чинників конкурентоспроможності підприємства. На п’ятому рівні – результати діяльності підприємства у попередньому періоді, серед яких найбільш важливим є прибуток як джерело ресурсів у боротьбі за ринок, оскільки чим більше прибутку – тим вище конкурентоспроможність та навпаки.
Основою забезпечення конкурентоспроможності підприємства є конкурентні переваги. Найважливіший показник конкурентоспроможності підприємства будь-якого рівня – це наявність у нього конкурентних переваг. Для того, щоб перевага приносила перемогу у боротьбі із конкурентами, вона має відповідати вимогам:
- забезпечувати підприємству ринкове положення, на тривалий час вигідно відрізнити його від конкурентів;
- бути націленою на специфічні запити клієнта, що дозволить принести користь цільовій групі споживачів;
- спиратися на специфічні, оригінальні здатності й ресурси підприємства, які не піддаються імітації з боку конкурентів.
- мати інноваційний характер для визначення напрямів і встановлення пріоритетності заходів щодо управління підприємством.
М. Портер визначив шлях до досягнення конкурентних переваг – сполучення переваг у маркетингу чи витратах у певному ринковому сегменті [118, с. 245]. На думку вченого, конкурентні переваги є головною метою й результатом господарської діяльності підприємства і проявляються або в більш низьких, ніж у конкурента витратах, або у спроможності вимірювати і контролювати додану вартість, яка перевищує додаткові витрати від диференціації. Всі конкурентні переваги підрозділяються на дві групи:
1. Переваги нижчого порядку. Вони базуються на вартості або доступності факторів виробництва, ресурсному забезпеченні. Конкурентні переваги цього класу не є наслідком цілеспрямованої діяльності підприємства. За певних умов вони можуть бути легко відтворені конкурентами з відносно невеликими витратами у стислий термін і не гарантують стабільного положення на ринку. 
2. Переваги вищого порядку є наслідком цілеспрямованої діяльності підприємства і пов’язані зі значними витратами, не можуть бути відтворені за короткий термін Значення переваг вищого порядку полягає в тому, що вони не тільки дозволяють підвищити рівень конкурентоспроможністі підприємства, але й забезпечують можливість збереження на тривалий період часу досягнутих конкурентних позицій. 
Думку М. Портера також розділяє Ф. Котлер [75, с. 46], який визначає конкурентну перевагу, як перевагу над конкурентами, що досягається за рахунок пропозиції споживачам вищої цінності або за рахунок нижчих цін, або за рахунок представлення значних вигод. Ж.-Ж. Ламбен [82] під конкурентною перевагою розуміє ті характеристики, властивості товару або марки, які створюють для фірми певну перевагу над своїми прямими конкурентами. На його думку, конкурентні переваги підприємства можуть бути обумовлені різними факторами, які можна згрупувати в дві широкі категорії: внутрішні і зовнішні. Зовнішня конкурентна перевага заснована на відмітних якостях товару, які утворюють цінність для покупця за рахунок скорочення витрат або підвищення ефективності. Дана конкурентна перевага збільшує «ринкову силу» в тому розумінні, що вона може примусити ринок прийняти ціну продажів вище, ніж у пріоритетного конкурента, що не забезпечує відповідної якості. Внутрішня конкурентна перевага базується на перевазі підприємства відносно витрат, управління підприємством або товаром. Така конкурентна перевага створює «цінність для виробника», що дозволяє добитися меншої собівартості, ніж у конкурента. Це забезпечує підприємству значну рентабельність і велику стійкість до зниження ціни продажів, яка нав’язується ринком або конкурентом.
Зовнішні конкурентні переваги з одного боку, орієнтують підприємство на розвиток та використання тих чи інших внутрішніх переваг, а з другого – забезпечують йому стійкі конкурентні позиції, оскільки орієнтують на цілеспрямоване задоволення потреб конкретної групи споживачів                          (рис. 2.2) [68, с. 40].
На думку Р. Фатхутдинова, конкурентні переваги є ексклюзивною цінністю, якою володіє система і яка дає їй перевагу над конкурентами [150, с. 121]. С.М. Куденко [80, с. 152] розглядає конкурентну перевагу, як показник, який забезпечує перевагу конкурентів на цільовому ринку, а також автор виділяє три основні сфери конкурентних переваг:
1.	Організаційні конкурентні переваги охоплюють такі показники, як високий рівень мобільності підприємства, його розміри, придбаний досвід діяльності, фінансова потужність, ефективність менеджменту, розмір ресурсної бази.

Конкурентні переваги підприємства

Внутрішні

Зовнішні

виробничі

технологічні

кваліфікаційні

організаційні

управлінські

інноваційні

наслідкові

економічні

інформаційні

конструктивні

якісні

поведінкові

кон’юнктурні

сервісні

іміджеві

цінові

збутові

Рис. 2.2. Зовнішні та внутрішні конкурентні переваги підприємства

2.	Функціональні конкурентні переваги охоплюють показники функціональних служб підприємства:
- маркетинг: імідж, розмір і кількість цільових ринків, знання споживачів, переваги в інформації як результат маркетингових досліджень, ефективна цінова стратегія, ефективна комунікаційна стратегія, ефективна стратегія руху товару, високий рівень сервісу, знання конкурентів;
- виробництво: передові технології, ефективність і мобільність виробництва, якість товарів, економія на масштабах виробництва;
- кадри: кваліфікація персоналу, досвід практичної діяльності.
3. Конкурентні переваги, засновані на взаємовідношенні із зовнішніми організаціями охоплюють сукупність показників, які відображають імідж і придбаний досвід роботи з фінансовими організаціями, торговими посередниками, політичними організаціями, конкурентами, постачальниками. До таких показників належать: контроль за каналами збуту, підтримка уряду, доступ до фінансових ресурсів, доступ до матеріально технічних ресурсів.
На основі досліджень еволюції понятійно-категоріального апарату конкуренції та конкурентоспроможності проведена класифікація існуючих підходів і виявлено джерела конкурентних переваг з позиції споживчої вартості, граничної корисності, диференціації, попиту та пропозиції, ключових компетенцій, маркетингових категорій та екологічного підходу. Зокрема [6]:
1) «факторний», або «ресурсний», започаткований у XVIII ст. Серед  представників класичної і неокласичної економічної науки, які визначали ефективне використання ресурсів важливою конкурентною перевагою у виробництві продукції (А. Сміт, Д. Рікардо та інші); 
2) «витратний», який був поширений починаючи з XVIII ст. Дж. Мілль, Е. Макдонелл визначали ключовим джерелом набуття конкурентних переваг стійке зниження витрат, а основною вимогою споживача – мінімізацію ціни; 
3) «якісний», характерний для другої половини XIX ст. Основним фактором формування конкурентних переваг є постійне підвищення якості продукції, послуги, процесів та систем. Прихильниками даного підходу були Ф. Візер та інші; 
4) «споживчої вартості», об’єднує в собі якісний і витратні підходи. Поняття «споживчої вартості» введено К. Марксом, ідея якого полягає в оцінюванні цінності товару через фактори «споживчої вартості« та «вартості». Споживчу вартість він визначає як сукупність корисних властивостей товару та здатність задовольняти яку-небудь потребу суспільства або окремої людини; 
5) «граничної корисності», представниками є К. Менгер, Ф. Еджворт. Представники маржиналізму протиставили теорії вартості К. Маркса теорію «граничної корисності» та визначили основною конкурентною перевагою продукції − «граничну корисність», а цінність продукції – через рівновагу граничної корисності та граничних витрат на його виробництво. Під граничною корисністю розуміють додаткову корисність, що отримується від використання додаткової одиниці якого-небудь блага (при незмінності використання інших благ). Це одне з фундаментальних понять економічної науки, на якому будуються численні теорії і концепції про економічну поведінку індивідуумів і підприємств, конкуренцію та конкурентоспроможність об’єктів. Основні категорії маржиналізму використовуються в сучасних теоріях попиту, ціни, ринкової рівноваги; 
6) «диференціації» (XIX століття). Е. Чемберлен та Дж. Робінсон вважали, що створення на ринку якісно різнорідних одиночних товарів або диференціація продукції надає їй додаткової конкурентної переваги; 
7) макроекономічні категорії «попит» і «пропозиція» (XIX століття). Підтримували цю теорію А. Маршал, Е. Бем-Баверк, встановлюючи механізм дії співвідношення попиту та пропозиції на встановлення ціни та споживання продукції в умовах необмеженої конкуренції; 
8) «інформаційний» розвивався у XIX-XX ст. Як ключове джерело формування конкурентних переваг визначаються знання, інформація та час. Представниками даного напрямку є Ф. Хайєк, який вперше включив у ефективну конкуренцію фактор монополії на інформацію. Базовими стратегіями, спрямованими на формування часових конкурентних переваг, є: підвищення швидкості реагування на зміни споживчого попиту, прискорення процесів виробництва нових товарів, скорочення термінів постачання продукції або надання послуг; 
9) «інноваційний» напрямок розвивався наприкінці XX ст., його представниками були вчені Й. Шумпетер, М. Портер. Основним джерелом формування конкурентних переваг є інновації, пов’язані з виробництвом нової продукції, впровадженням нових технологій, нових ресурсів, нового типу організації, вдосконаленням умов виробництва; 
10) «адаптивний» (70-80 рр. XX ст.). Ключовим джерелом формування конкурентних переваг розглядається гнучкість чи адаптивність підприємства з метою забезпечення можливостей негайного реагування на зміни потреб ринку або ініціювання виникнення цих потреб при постійній зміні вимог споживачів. Так, Ф. Котлер вважав, що, використовуючи рекламу та покращуючи якість продукції, можна спонукати покупців сплачувати більш високу ціну за той чи інший товар і отримати додатковий прибуток; 
11) «ключових компетенцій» (XX ст.). Засновником такого підходу є відомий представник європейської маркетингової школи професор Ж. Ламбен, що розширює умови забезпечення конкурентних переваг підприємства за рахунок ключових компетенцій, які досягаються за рахунок навичок або технології, що створює унікальну цінність для споживача. Ключові компетенції дозволяють створити стійкі джерела конкурентної переваги, причому застосовувати їх можна і в інших, на перший погляд далеких сферах бізнесу;
12) «маркетингових категорій» (XX століття). П. Самуельсон запропонував визначати уподобання споживача на основі поведінки, яку назвав теорією виявлених уподобань. Ж. Ламбен визначає показник ринкової сили, який показує якою мірою покупець готовий сплатити більш високу ціну за аналогічну продукцію його конкурентів. 
13) «екологічний» (XX століття). Як конкурентний фактор продукції економісти визначають рівень екологічності, який враховує рівень соціокультурних тенденцій та потреб суспільства. До прихильників такого підходу належать С. Ілляшенко, А. Воронкова та інші.
Відносно підприємств АПК, то, на нашу думку, під їх конкурентними перевагами слід розуміти взаємозв’язану сукупність чинників і умов зовнішнього та внутрішнього середовища, раціональне використання яких забезпечує підприємству можливість виробництва конкурентоздатної продукції і формує передумови для його довгострокового розвитку та нарощування конкурентоспроможності. В процесі функціонування агропромислового підприємства його конкурентні переваги знаходяться між собою в тісній взаємодії та є основними чинниками конкурентоспроможності, вони створюються, реалізуються та нарощуються в процесі взаємодії підприємства з різними суб’єктами ринкового оточення. 
В сучасних умовах господарювання конкурентними перевагами, які повинні бути властиві підприємствам АПК, і є внутрішніми чинниками конкурентоспроможності та визначають конкурентну позицію, є:
- виробничі переваги (асортимент товарів, якість продукції, масштаб виробництва, забезпеченість основними видами ресурсів, якість ресурсів, гнучкість виробництва); 
- маркетингові переваги (дослідження та прогнозування ринку, система просування та збуту, цінова політика, комунікаційна політика);
- фінансові переваги (ліквідність, платоспроможність, залучення зовнішніх ресурсів, інвестування, загальний фінансовий стан);
-  інноваційні переваги (здійснення науково-дослідних та дослідно-конструкторських робіт власними силами та залучення результатів НДДКР);
- управлінські  переваги (тип організаційної структури, гнучкість та раціональність організаційної структури управління, стиль та методи управління, адаптаційні можливості);
- кадрові та організаційно-культурні переваги (кількісний та якісний склад персоналу, рівень мотивації, комунікації).
Досліджуючи проблему конкурентоспроможності, нами виявлений взаємозв’язок між такими економічними категоріями, як «конкурентоспроможність», «конкурентна перевага» і «конкурентний статус». З метою виявлення різниці між цими поняттями, на основі порівняльного термінологічного і сутнісного аналізу вказаних вище публікацій, складена таблиця відмінностей між цими поняттями (табл. 2.3). 
Конкурентоспроможність досягається лише у тому випадку, якщо підприємство має ряд конкурентних переваг. Вона виступає результатом отримання і підтримки впродовж достатнього тривалого періоду часу сукупності конкурентних переваг. А за допомогою конкурентного статусу можна отримати кількісне значення рівня конкурентоспроможності підприємства. Отже, конкурентний статус є оцінним показником рівня конкурентоспроможності, причому він оцінює конкурентоспроможність тільки з точки зору позиції на ринку. 

Таблиця 2.3
Змістовне трактування понять «конкурентний статус», «конкурентна перевага» і «конкурентоспроможність»
                        Поняття

Характер	Конкурентна перевага	Конкурентос-
проможність	Конкурентний
статус	
1. Кількість чинників, на оцінці яких засновано поняття	Єдиний значущий ключовий фактор успіху	Безліч чинників внутрішньої і зовнішньої позиції підприємства	Значущі для  конкурентного середовища цього ринку  чинники внутрішнього середовища	
2. Характер поняття	Виражає властивість об’єкту	Виражає здатність об’єкту	Виражає положення об’єкту	
3. Обмеження значення оцінок	Тільки позитивне значення	Будь-яке значення	Будь-яке значення	
4. Аналогічне поняття по відношенню до продукції	Привабливість товару	Конкурентоздатність  товару	Результат позиціонування товару	
5. Відношення до конкурентної стратегії	Базис	Ціль	Індикатор змін, пов’язаних з реалізацією стратегії	
6. Яким чином визначаються в концепції менеджменту	Визначається в процесі стратегічного планування при аналізі  альтернатив	Створюється в процесі оперативного управління	При визначенні рішень, пов’язаних з конкурентним середовищем підприємства	

Проаналізувавши літературу з досліджуваної проблеми, ми дійшли висновку, що підвищення конкурентоспроможності вітчизняних агротоваровиробників – це одне з найважливіших стратегічних завдань економічної політики країни. Конкурентоспроможність, з одного боку, забезпечується конкурентними перевагами та конкурентним потенціалом підприємства АПК, а з іншого вимагає розроблення та реалізації ефективної конкурентної стратегії. Основою формування конкурентних переваг є ключові ринкові фактори успіху, ключові активи і ключові компетенції підприємства. Для успішного досягнення обраної конкурентної позиції потрібно використовувати всі можливі інструменти, яким володіє підприємство. Таким інструментом, зокрема є конкурентна стратегія, що включає в себе ретельно розроблену програму заходів, які мають бути реалізовані підприємством з метою досягнення вигідної конкурентної позиції на ринку та адаптації до впливу зовнішнього середовища. Конкурентна  (ринкова) позиція в свою чергу дозволяє завоюванню найбільшого конкурентного статусу на ринку в процесі конкурентного суперництва.

Розділ 3
ЕКОНОМІКО-ПРАВОВІ ЗАСАДИ КОНКУРЕНЦІЇ В УМОВАХ ГЛОБАЛІЗАЦІЇ СВІТОВОЇ ТОРГІВЛІ

3.1. Генезис теорій конкурентних переваг

Прогресуючий розвиток ринкової економіки ХХІ ст. зумовив посилення конкуренції між суб’єктами господарювання на світовому ринку та актуалізував проблему забезпечення їх конкурентоспроможності як першорядної умови створення і підтримання стійких позицій товаровиробників на національних й міжнародних ринках. Сталість розвитку, економічна результативність і адаптованість до умов сучасного світового господарства суб’єктів економічних відносин обумовлюється наявністю конкурентних переваг і вдалою стратегією розвитку. Конкурентні переваги виступають детермінантами конкурентоспроможності продукції, товару, підприємства і їх груп, галузі, країни та їх угруповань. Поняття конкурентних переваг і конкурентоспроможності тісно пов’язані, формування і наявність перших обумовлює існування других. Тобто конкурентні переваги характеризують об’єкт чи суб’єкт господарювання і виступають факторними ознаками, а конкурентоспроможність – результуючою.
Особливості, сутність і природа конкурентних переваг та конкуренції залежали від історичного періоду розвитку суспільства й зумовлювалися характерологічними особливостями панівних типів власності на засоби виробництва. Явище економічної конкуренції бере початок у період зародження простого товарного виробництва і з кожним історичним цивілізаційним витком стає все більш всеосяжним, вдосконалюється методичний і прикладний інструментарій, змінюються історичні домінанти та імперативні ознаки. Проте, періодизація розвитку економічної конкуренції має здійснюватися у відповідності до моністичних принципів, інакше економічний ретроспективний аналіз втратить свою методологічну цінність, а його методи і прийоми будуть виконувати функцію збору суперечливих постулатів. Таким моністичним, тобто єдиним, принципом є пануючий тип приватної власності. В науці у ретроспективному контексті прийнято виділяти два типи економічних систем виробництва і розподілу – докапіталістичний і капіталістичний. Це дозволяє говорити про еволюційний характер як конкуренції, так і конкурентних переваг, органічну єдність їх складових, пряму залежність теоретичних підходів та емпіричного інструментарію від розвитку виробничих відносин, продуктивних сил суспільства та механізму господарювання із характерним конкурентним типом виробничих відносин. Таким чином, можна виділити два основних етапи конкуренції – докапіталістичну і капіталістичну. Конкурентні переваги в умовах докапіталістичної конкуренції формулювалися в економічній системі із низьким рівнем урегульованості, спонтанним характером, окремими заходами протекціоністського характеру і провідною роллю держави. 
Капіталізм вільної конкуренції характеризується приватною власністю на ресурси та використанням системи ринків і цін для узгодження економічної діяльності й управління нею [90]. Конкурентні переваги вільної капіталістичної конкуренції визначаються економічною системою виробництва і розподілу, яка заснована на добровільності, приватності і паритетності організаційно-правових форм власності на матеріальні ресурси, використанням найманої праці у системі ринків чистої конкуренції. Основними інститутами за конкурентного капіталізму виступають приватна власність на засоби виробництва, велика роль прибутку, система найманої праці, свобода вибору підприємництва, ринкова система господарювання та вільна конкуренція, обмежене державне регулювання.
Еволюціонування конкурентних концепцій і умов господарювання визначало теоретичний зміст і практичний характер форм конкуренції й суті конкурентних переваг і зумовлювалося особливостями історичного періоду. Науково-теоретичний доробок у зазначеному напрямі бере початок, як прийнято вважати, із праці А. Сміта «Дослідження про природу і причини багатства народів» (1776 р). Він розробив і обґрунтував теорію абсолютних переваг [142]. Проте проблеми формування конкурентних переваг і конкурентоспроможності знаходили місце і у більш ранні періоди у вченнях меркантилістів. А. Сміт критикував підходи меркантилістів відносно конкуренції і конкурентних переваг, за якими пропагувалося стимулювання до нагромадження капіталу, надмірне втручання і провідна роль держави та зовнішня торгівля як основа національного багатства. Він був прихильником вільної конкуренції та міжнародного поділу праці, обґрунтовував необхідність спеціалізації держав із врахуванням їх природно-ресурсного потенціалу та зовнішньої торгівлі, заснованої на різниці у витратах виробництва.
Подальша трансформація і вдосконалення теорії абсолютних переваг була здійснена Д. Рікардо, який вказав на відсутність імперативних вимог щодо принципів А. Сміта, що, у свою чергу не є перешкодою для взаємовигідної міжнародної торгівлі. Д. Рікардо обґрунтував теорію відносних переваг, суть якої зводилася до експорту на світові ринки товарів капіталізованих найефективніших видів виробництв, тобто основною аргументацією виступали цінові переваги експортної та імпортної номенклатури [132; 133]. Як відзначають більшість економістів, основна заслуга видатного представника класичної політичної економії Д. Рікардо полягала у розробленні теорії порівняльних витрат як основи спеціалізації країн у зовнішній торгівлі, адже саме він першим із економістів розробив і обґрунтував, із теоретичної точки зору, особливості міжнародної торгівлі, яка відрізняється від внутрішньої торгівлі тим, що остання зумовлюється тенденцією до вирівнювання норми прибутку, а перша – «порівнянними витратами» [32; 49]. Однак, закономірності економічного розвитку в умовах необмеженої вільної конкуренції і торгівлі не спрацьовують в умовах економічного лібералізму, що підтверджується світовим економічним досвідом. Ряд науковців відзначають актуальність теорій абсолютних і відносних переваг і донині для сировинних галузей, таких, наприклад, як сільське господарство. 
У ретроспективному аспекті теорія конкурентних переваг прийшла на зміну теорії порівняльних переваг. Порівняльні переваги, що лежать в основі конкурентоспроможності країни чи організації, визначаються наявністю та використанням таких чотирьох основних факторів, як якість, ціна, сервіс, маркетингове оточення. Порівняльні переваги визначаються нижчими витратами одного виробника порівняно з іншим і, як наслідок, отриманням більшої економічної вигоди. Найбільший прояв порівняльні переваги знаходять у міжнародній торгівлі між країнами. Класичним є визначення закону порівняльної переваги, за якого країна має спеціалізуватися у виробництві і експорті тих товарів, які вона може виробляти за відносно нижчих витрат, та імпортувати ті товари, за якими має відносно вищі затрати. Тому саме порівняльна перевага, а не абсолютна перевага, повинна диктувати торговельні відносини [138]. Відмінність між абсолютною і порівняльною перевагами полягає у тому, що під першою розуміють здатність країни виробляти той чи інший товар ефективніше, тобто з меншими витратами, у порівнянні з будь-якою іншою країною, а під другою – здатність країни виробляти той чи інший товар із дещо нижчими альтернативними витратами у порівнянні з іншими країнами. 
Фундатори неокласичної політекономії, розквіт якої припав на XIX ст., досліджуючи глибинні механізми функціонування ринку, намагалися розробити більш адекватні до тогочасних умов моделі розвитку економіки. Результатом стали науково-теоретичні і практичні розробки відносно монополістичної, олігополістичної конкуренції та чистої монополії, що і наразі є визначальними і актуальними. Серед найбільш значимих праць того періоду можна виділити дослідження класика неокласичної політекономії А. Маршалла, концепції якого зводилися до обґрунтування механізмів встановлення рівноваги на ринку за допомогою досконалої конкуренції та впливу законів граничної корисності і граничної продуктивності. Він був одним із перших, хто піддав критиці моделі чистої конкуренції, результатом чого стала розробка теорії аналізу часткової та довгострокової стійкої рівноваги на ринку. При цьому враховувався рівень розвитку технологій та споживчих переваг при визначенні відносних цін. Це стало підґрунтям нової теорії  моделі монополістичної конкуренції.
Критиками моделі досконалої конкуренції виступали І. Шумпетер і Ф. Хайек, акцентуючи увагу на надмірній увазі до такого виду конкуренції як цінова, що обмежувало суть конкурентної діяльності. Вони стали основоположниками теорії ефективної конкуренції або, іншими словами, еволюційної теорії, і пропагували розвиток на засадах підприємництва і впровадьження інновації в основний капітал.
Подальший виток в еволюції теорії конкурентних переваг відбувся на початку ХХ ст. і був означений працями Е. Хекшера і Б. Оліна, які трансформували принцип відносних переваг. Суть їхньої концепції зводилася до того, що підвалинами спеціалізації держав є відмінності не в умовах, а у факторах виробництва; витрати на експорт визначаються не лише продуктивністю, а і цінами на основні фактори виробництва, що теж відрізняються за країнами. Тобто держави, за цією теорією, одержують порівняльні переваги у галузях, які інтенсивно використовують надлишкові фактори виробництва.
Варто зазначити, що теорія Хекшера-Оліна може успішно застосовуватися для пояснення торгівлі сільськогосподарською сировиною і продукцією. Їх точка зору на конкурентоспроможність вплинула на погляди урядів багатьох держав світу. Щоб посилити конкурентні переваги товаровиробників сировинних галузей, уряди таких країн, як США, Китай, низки постсоціалістичних використовують заходи, націлені на підтримку й стимулювання експорту (девальвація національної валюти, зниження відсоткових ставок, субсидії на модернізацію виробництва, фінансування експорту). Якщо створення пільгового режиму для експортних виробництв може сприяти підвищенню конкурентоспроможності країни, то, з іншого боку, в довгостроковому періоді можуть виникати і негативні ефекти. Так, регулярна державна підтримка виробника, в кінцевому підсумку, сприяє розвитку монополізму, знижує якість продукції, викликає зниження інноваційної активності [12]. 
Пік розвитку теорій конкурентних переваг припадає на кінець ХХ ст. – початок ХХІ ст. Одним із її сучасних основоположників є М. Портер, який звернув увагу на багатогранність і багатоаспектність факторів впливу на конкурентоспроможність, насамперед, зовнішніх. Відповідний історичний період ознаменувався посиленням глобалізаційних процесів у світовій економіці, тому не міг не відобразитися на відповідних науково-теоретичних вченнях. Тим більше, що процес глобалізації доволі не однозначний і викликає значні дискусії щодо його впливу на конкуренцію суб’єктів господарювання й формування та реалізацію ними конкурентних переваг. Принципи, сформульовані М. Портером, визначають походження конкурентних переваг у залежності від факторів виробництва, інвестицій та інновацій, організаційної форми суб’єкта господарювання, передусім кластерів [188-190]. 
У працях Г. Хамела і К. Прахалада дослідження проводяться через призму глобалізації ринків. Науковці акцентують увагу на необхідності інтелектуального лідерства, що базується на «базових функціональностях продукта» та «ключових компетенціях», під якими слід розуміти потенційні можливості розвитку і нового використання продукту, знань, навичок, кваліфікації персоналу, що убезпечать суб’єкта у разі втрати попиту на продукцію й допоможуть вийти на ринок з іншими новинками. Дослідники створили парадигму нової стратегії як конкурентного пошуку на десять-п’ятнадцять років уперед. Вони вважають, що стратегічна архітектура не є конкретним планом, однак, вона окреслює можливості, які необхідно створити, не вказуючи точного шляху створення. Благополуччя організацій і країн, в яких вони функціонують, залежать від ролі фірм у створенні ринків майбутнього та їх спроможності заволодіти високою частиною доходів прибутків. Країна, що здатна захищати традиційні галузі, поступиться своїми економічними позиціями тим державам, де створюються сфери майбутнього [158]. У підходах Г. Хамела і К. Прахалада домінує концепція глобального випередження, що базується на доступності і близькості ринків, позитивному ставленні споживачів, товаропросуванні й каналах реалізації.
Наступним витком періодизації парадигми конкурентних переваг стала концепція становлення теорії кооперації і співробітництва. Найбільш яскравим представником цієї школи виступає Дж. Мур, який приділяє увагу дослідженню ефективності підприємницьких «екосистем» та наголошує на важливості природної складової, яка унеможливлює створення однобічних конкурентних переваг і сприяє поєднанню впливу зовнішнього середовища, конкуренції та еволюції. Це вчення отримало назву «коеволюції». А. Брандербургер і Б. Нейлбафф обґрунтовують доцільність поєднання змагання за лідерство на ринку із співпрацею з конкурентами, що характеризує відносини між всіма гравцями у сфері бізнесу і забезпечує створення цінності. Вони також увели нове поняття – компанії – сателіти «ті, хто надає, скоріше доповнюючі, ніж конкуруючі товари і послуги». А. Сливоцький довів, що технологічні інновації вже не є провідними рушійними силами зростання ринкової вартості організацій. В умовах глобалізації підприємництво має базуватися на «ефективних ділових моделях». П. Сенге, А. Клейнер, Ш. Робертс, Р. Росс, Дж. Рот, Б. Сміт виступають за зміну сучасної організаційної культури через врахування екологічних факторів та екологічного глобального лідерства [139; 141; 176; 185].
Кожна наступна теорія конкурентних переваг доповнювала попередні і враховувала специфіку й особливості історичного розвитку та домінуючі ринкові сили, що дозволяло підвищувати конкурентоспроможність суб’єктів господарювання на визначеному етапі розвитку. Дослідження еволюційних змін у теорії конкурентних переваг відображено у таблиці 3.1 та додатках А.1-А.3. Таким чином, весь еволюційний поступ відносно розвитку парадигми конкурентних переваг можна декомпонувати і типізувати за домінуванням атрибутів їх становлення й реалізації (табл. 3.1). 

Таблиця 3.1
Декомпонування еволюції теорій конкурентних переваг
Період	Назва підходу відносно характерологічної атрибутики парадигми конкурентних переваг	Особливості формування і реалізації конкурентних переваг	Узагальнення, притаманні науковим концепціям відповідного періоду	
Початковий (XV – поч. XVIII ст.)	Науково неозначений	Поділ праці, становлення спеціалізації окремих країн, активізація і ускладнення сфери обігу	Період занепаду феодальних відносин і зародження капіталізму	
І*
(сер. XVIII – сер. ХІX ст.)	Статичний	Використання існуючих ресурсних комбінацій	Домінування порівняльного підходу при створенні і реалізації конкурентних переваг	
ІІ
(кін. ХІX – кін. ХХ ст.)	Динамічний	Реалізація існуючих і латентних ресурсних комбінацій на інвестиційно-інноваційній основі	Інтенсивне використання надлишкових факторів виробництва; інновації та підприємництво; інвестиції в основний капітал	
ІІІ
(кін. ХX – поч. ХХІ ст.)	Комплементарний	Взаємодоповнювальна природа і поєднання попередніх підходів, збагачених глобальними стратегічними підходами і зростанням ролі нематеріальних активів	Оптимальне поєднання інтересів конкурентів, взаємообумовлююча діяльність, взаємовигідні моделі співпраці, глобальне випередження	
IV** (перспективний)	Холістичний	Використання глобальних інформаційних мереж, монолітний підхід відносно менеджменту і маркетингу	Синтез у поєднанні внутрішніх і зовнішніх конкурентних переваг, розвиток із позицій стійкості економіки (відносно сільського господарства багатофункціональності)	
* Найбільш цілісні науково-теоретичні узагальнення відносно рушійних сил конкуренції
** Започатковується із 2006 р.
Джерело: власні дослідження.

Доцільно виділити чотири основні підходи відносно характерологічної атрибутики парадигми конкурентних переваг у контексті еволюційних змін – статичний, динамічний, комолементарний і холістичний. Останні два характеризують сучасний період і доповнюють один одного. Холістична парадигма перебуває на стадії науково-методологічного становлення. Її ідея активно популяризується у наукових колах. Теоретичним забезпеченням холістичної теорії виступає теорія людських потреб. Це уможливлює застосування аналітичного й проблемно-орієнтованого підходу на всіх соціальних рівнях. Безсумнівно, ця теорія, що перебуває поки на початковій стадії свого розвитку, буде розвиватися й модифікуватися, однак, уже зараз можна сказати, що логічно вона перебуває на вірному шляху. 
Постнеокласична холістична наукова парадигма знімає онтологічний бар’єр між суб’єктом та об’єктом і «об’єднує стан природного і соціального універсаму» [38]. Холістична парадигма формує синергетичну модель світоприйняття і неподільність його структурних елементів. Вона заснована на синтезі досягнень сучасних природничих, економічних, соціологічних наук; єдності процесів самоорганізації для всіх систем соціуму, економіки і природи в контексті синергетичного управління людиною / суспільством [20; 97]. Наразі найбільше застосування холістичного підходу спостерігається в маркетингу. Д. Корнелісен розуміє під холістичною стадією розвитку стан, коли всі суб’єкти ринку (клієнти, співробітники, бізнесмени) стають і сприймають себе як частку «єдиного когнітивного простору». Він обґрунтовує концепцію єдиної комунікативної дії маркетингу та РR до спільних проектів [179]. У контексті конкурентної парадигми представляє інтерес з’ясування методологічної сутності стосовно суб’єктивно-об’єктивного підходу до формування конкурентних переваг із секторальних позицій.
Таким чином, еволюційні зміни у теорії конкурентних переваг були зумовлені об’єктивними чинниками, насамперед, особливостями історичного періоду розвитку країн і можливістю отримувати переваги у зовнішній торгівлі. Найбільшої трансформації конкурентна парадигма зазнала у кінці ХX – на початку ХХІ ст. Головними інститутами в умовах гіперконкуренції та глобалізації виступають високі технології, ІТ-інфраструктура, знання та компетенції, залишаються актуальними прибуток, ринкова система господарювання та обмежена роль державного регулювання при зростанні комплементарності національних економік. Праці останнього десятиліття характеризуються посиленою увагою до ділових моделей співпраці та екологічного фактора виробництва.

3.2. Конститутивні домінанти та сучасна парадигма забезпечення конкурентних переваг суб’єктів та об’єктів економіки

Ефективний розвиток та адаптація національних секторів економіки країн до умов глобалізованої економіки є складним і суперечливим процесом, проте, це одночасно є сучасною ознакою прогресивних трансформацій. Досягти високих якісних і кількісних результатів господарювання можливо за умов забезпечення конкурентних переваг суб’єктів та об’єктів національное економіки. Значний вплив на становлення конкурентних переваг здійснюють фактори мега-, макро-, мезо- і мікрорівнів, насамперед, галузеві особливості суб’єкта господарювання. У цьому контексті представляє інтерес визначення спільної природи і походження переваг через методологічну призму та можливість згрупувати формалізовані для всіх теорій конкурентні переваги (рис. 3.1). Класифікація теорій конкурентних переваг за методологічним підходом до їх формування дозволяє виділити вісім формалізованих ключових факторів, що зумовлюють їх походження.

І

VII

ОСНОВОПОЛОЖНИКИ

1.	А. Монкретьєн
2.	Т. Мен
3.	Ф. Кене
4.	Д. Немур
5.	Аб. Бодо
6.	А. Сміт
7.	Т. Мальтус
8.	Д. Рікардо
9.	Дж. МакКуллох
10.	Дж. Мілль
11.	У. Сеніор
12.	Г. Мартіно
13.	К. Маркс
14.	А. Маршалл
15.	Е. Хекшер
16.	Б. Олін
17.	П. Самуельсон
18.	В. Леонтьєв
19.	Ф.Хайєк
20.	А. Курно
21.	Е. Чемберлін
22.	Дж. Робінсон
23.	Й. Шумпетер
24.	Р. Нельсон
25.	С. Уінтер
26.	Б. Балашша
27.	М. Ліндер
28.	М. Кемп
29.	Дж. Хікс
30.	П. Кругман
31.	М. Обстфельд
32.	Дж. Харт
33.	М. Абрамовіц 
34.	Л. Канторович
35.	М. Познер
36.	Р. Вернон 
37.	Г. Грубер
38.	І. Кірцнер
39.	Ч. Джонсон
40.	П. Катценштейн
41.	Дж. Мур
42.	А. Бранден-бургер
43.	Б. Нейлбафф
44.	М. Портер
45.	Г. Хамел
46.	К. Прахалад
47.	Р. Кантер
48.	П. Сенге
49.	А. Сливоцький
50.	Р. Йонсен

ФОРМАЛІЗОВАНІ ПЕРЕВАГИ

КІЛЬКІСНИЙ

КРИТЕРІЄУТВОРЮЮЧИЙ ФАКТОР

ЯКІСНИЙ

МЕТОДОЛОГІЧНА ПРИЗМА

ПОЛІТИЧНА

ОРГАНІЗАЦІЙНА

ЕКОНОМІЧНА

ЕКОЛОГІЧНА

СОЦІАЛЬНА

III

IV

Володіння матеріальними і нематеріальними ресурсами

Вплив формальних і неформальних інститутів

Інформаційно-інноваційна складова діяльності

Ключові компетенції та створення цінності

Випереджальний розвиток та адаптація до перспек-тивних потреб споживачів

VIIІ

VІ

V

II

Результативність використання основних засобів і ринкових операцій

Система ділових відносин

Методи організації та управління бізнесом

8-17

44

23-25

29

32-37

47

26-28

41-44

48-49

45-46

49

18

30-31

39-40

1-7

50

Рис. 3.1. Класифікація теорій конкурентних переваг за методологічним підходом до їх формування [147]

Визначення першорядних належностей допоможе краще із теоретико-методологічних позицій оцінювати їх секторальні особливості. Походження переваг зумовлено двома основними критерієутворюючими факторами – якісним та кількісним, які розглядаються, формуються і реалізовуються через політичну, організаційну, економічну, екологічну і соціальну призми та зводяться до володіння матеріальними і нематеріальними ресурсами, результативність використання основних засобів і ринкових операцій, вплив формальних і неформальних інститутів, інформаційно-інноваційна складова діяльності, методи організації та управління бізнесом. Система ділових відносин, ключові компетенції та створення цінності, випереджальний розвиток та адаптація до перспективних потреб споживачів. Таким чином, цілком логічно і правомірно висунути гіпотезу, що саме зазначені чинники виступають факторними ознаками конкурентних переваг, а результативною буде конкурентоспроможність суб’єктів та об’єктів національної економіки.
З методологічної точки зору, вивчення і осмислення теоретичних концепцій конкуренції передбачає опрацювання понятійного апарата дослідження. Відносно даної теми використовуються такі поняття / наукові терміни: «абсолютна перевага», «порівняльна перевага», «конкурентна перевага», «стійка конкурентна перевага», «конкуренція», «конкурентоспроможність», «конкурентоздатність», «конкуренто стійкість», «конкурентна позиція», «конкурентний статус» та ін. Часткова подібність і паралелізм категоріального апарату і теоретико-методологічних підходів до визначення конкуренції та її похідних обумовлено, з однієї сторони, винятковою актуальністю цих понять у сучасній економіці, політиці, бізнесі, житті суспільства, культурі, а з іншої – інтеграцією економік країн у систему сучасного світового господарства.
Зазначена проблема займає вагоме місце у теорії і практиці господарювання індустріально розвинених зарубіжних країн, що обумовлено посиленням внутрішньодержавних міжгалузевих конкурентних змагань та швидкозростаючою міжнародною конкуренцією в умовах глобалізації. Теоретико-методологічна база концепції конкурентних переваг і конкурентоспроможності на основі емпіричних досліджень сформована переважно західними вченими, проте, сучасна доктрина донині містить доволі багато розбіжностей у поглядах, підходах, оціночному інструментарії та остаточно не узагальнена. Загалом, не існує загальноприйнятих понять відносно конкуренції та її похідних. Така проблемність зумовлена складною структурою даних категорій, адже вони застосовуються відносно процесів і явищ, продукції, підприємницької організаційної одиниці та їх груп, галузі, локального регіону, країни, регіону (континентального), угрупування країн, тобто щодо безлічі суб’єктів і об’єктів. Крім того, ця проблема досліджується на індивідуальному, локальному, мікро-, мезо-, макро- та мегарівнях. Необхідність розглянути вищезгадані дефініції зумовлена прагненням уникнути певного дублювання понять, дослідити і адаптувати відповідний методологічний базис до умов національної економіки і спростити подальші емпіричні дослідження.
Теоретико-методологічною базою дослідження стали концепції і погляди, представлені у працях зарубіжних та вітчизняних вчених з теорії конкурентних переваг, положення західних і вітчизняних шкіл конкуренції, які розкривають поняття, цілі, механізми та інструменти формування і реалізації конкурентних переваг, зумовлені еволюційним поступом теорій і сучасними глобальними викликами. 
Заслуговують на увагу напрацювання Р. Фатхутдінова, який досліджує конкуренцію через призму глобальної конкурентної боротьби і вважає, що конкуренція – це «процес управління суб’єктом своїми конкурентними перевагами для одержання перемоги або досягнення інших цілей у боротьбі із конкурентами за задоволення об’єктивних або суб’єктивних потреб в рамках законодавства або в природних умовах. Конкуренція є рушійною силою розвитку суб’єктів і об’єктів управління, суспільства загалом» [151]. 
Базовою категорією теорії конкуренції на всіх ієрархічних рівнях від індивідуального до глобального рівня є конкурентні переваги, під якими розуміється концентрована форма прояву прерогатив в економіко-політичній, організаційно-фінансовій, техніко-технологічній та соціально-екологічній сферах діяльності суб’єкта господарювання по відношенню до конкурента стосовно позиції або частки сегмента на ринку, які є вимірюваними економічними показниками. У результаті дослідження виявлено, що у ретроспективному аспекті теорія конкурентних переваг прийшла на зміну теорії порівняльних переваг. Порівняльні переваги, що лежать в основі конкурентоспроможності країни чи організації, визначаються наявністю та використанням чотирьох основних факторів, таких, як якість, ціна, сервіс, маркетингове оточення.
У теорії і методології конкурентних переваг трактування зазначених категорій доволі широке і визначається дослідниками по-різному, що дозволяє виділити декілька підходів стосовно їх сутності. Представники компаративного підходу оцінюють дану категорію із позицій відносної властивості переваг і можливості їх дослідження лише на основі порівняння співставних характеристик суб’єктів і об’єктів. Так, Ж.-Ж. Ламбен співвідносить конкурентну перевагу із характеристиками або властивостями товару чи торгової марки, що забезпечують підприємству перевагу над прямими конкурентами [82]. Г. Азоєв під конкурентними перевагами розуміє концентрований прояв переваг над конкурентами в економічній, технічній, організаційній сферах діяльності підприємства, яке можна виміряти економічними показниками (додатковий прибуток, вища рентабельність, частка ринку, обсяг продажів) [3]. П. Забєлін та Н. Моісєєва трактують конкурентну перевагу як інтегральну величину стосовно конкурентоспроможності і конкурентного потенціалу, що характеризує здатність підприємства успішно конкурувати у короткостроковому і довготерміновому періодах [50].
Ресурсний підхід позиціонують М. Портер, Б. Карлоф, А. Градов, В. Шинкаренко та ін. За їх твердженням, найбільш впливовими чинниками формування конкурентних переваг є національні фактори (наявність робочої сили, достатність природних ресурсів, розходження у практиці управління підприємствами), які створюють перевагу при комплексному вико ристанні. М. Портер вважає, що конкурентні переваги являють собою сукупність факторів, які визначають успіх або поразку суб’єкта господарювання у конкуренції та відображають продуктивність використання ресурсів [167; 189]. В. Шинкаренко вважає, що перевага базується на досягнутому рівні конкурентного статусу та ефективності використання конкурентного потенціалу [167]. Б. Карлоф відзначає, що конкурентною перевагою є те, на що спрямовані всі стратегії у сфері бізнесу. Конкурентні переваги визначаються численними факторами: ефективним виробництвом, володінням патентами, рекламою, грамотним менеджментом, відношенням до споживачів [66]. Ю. Іванов та П. Орлов визнають, що «конкурентна перевага виступає основою забезпечення конкурентоспроможності суб’єкта господарювання, а також є складовою його конкурентного потенціалу. Саме конкурентна перевага є основою міцної конкурентної позиції підприємства і визначає характер його конкурентної стратегії» [59]. 
Прихильники ціннісно-компетентного підходу акцентують увагу на унікальній складовій об’єкта та / або суб’єкта, яка надає йому перевагу у порівнянні із конкурентами. У переважній більшості це стосується нематеріальних активів, таких, як висока компетентність, навички, знання, активи і сфери діяльності, корпоративні цінності [17; 24; 152]. Також сюди відноситься здатність до продуктової або технологічної інновації, що є основою конкурентних переваг за М. Портером (модель «Діамант») [117]. 
Найчастіше підкреслюється значення ціни і якості, які розглядаються як рівноправні елементи системи цінності. На одному рівні знаходяться такі показники, як технічний рівень товару; розвиток маркетингу і рекламно-інформаційного забезпечення; відповідність вимогам споживача, технічним умовам і стандартам; організація сервісу, авторського нагляду, гарантійного забезпечення, навчання персоналу; термін постачання (розроблення, створення, продажу, гарантій); ціна, умови платежів; актуальність (своєчасність) появи цього товару на конкретному ринку; політико-економічна ситуація в певному регіоні [14]. 
У сучасній теорії існує значна кількість підходів до класифікації факторів конкурентних переваг. Частіше використовуються поділ переваг у залежності від суб’єктів і об’єктів; ендогенного і екзогенного походження; їх виникнення у процесі проектування і розробки та товаропросування і реалізації; досягнутої якості, вимог ринку; цінових і нецінових методів; стадій життєвого циклу та ін. В. Золотогоров вважає, що найважливішими факторами конкурентних переваг товару є «орієнтованість на певного споживача, високий рівень якості, новизна, надійність в експлуатації, упаковка, енергомісткість, умови сервісу, реклами і попиту» [18]. Л. Лозовський доповнює традиційні фактори конкурентних переваг товару: «Конкурентні переваги визначаються, з одного боку, якістю товару, його технічним рівнем, споживчими властивостями, а з іншого – цінами, які визначаються продавцями товарів. Крім того, на конкурентні переваги впливають мода, продажний і післяпродажний сервіс, реклама, імідж виробника, ситуація на ринку, коливання попиту» [160; 161]. 
А. Войчак і Р. Камишніков виділяють два види конкурентних переваг – внутрішні і зовнішні. До внутрішніх вони відносять: виробничі – продуктивність праці, економність витрат, раціональність експлуатації основних фондів, забезпеченість матеріально-технічними ресурсами, бездефектність; технологічні – сучасність, прогресивність, гнучкість технологічних процесів, використання досягнень науково-технічного прогресу; кваліфікаційні-професійність, майстерність, активність, творчість персоналу, схильність до нововведень; організаційні – сучасність, прогресивність, гнучкість, структурованість наявної організаційної структури; управлінські – ефективність і результативність діючої системи менеджменту, ефективність управління обіговими засобами, якістю, виробничими, закупівельними та збутовими процесами, дієвість системи мотивування персоналу; інноваційні – системи і методи розроблення та впровадження нових технологій, послуг, наявність і впровадження «ноу-хау»; наслідкові – ринкова культура підприємства, традиції, історія розвитку; економічні – наявність джерел фінансування, платоспроможність, прибутковість, ліквідність, рентабельність; географічні – розміщення, близькість до джерел матеріальних та людських ресурсів, ринків збуту, транспортних шляхів та каналів розподілу.
До зовнішніх конкурентних переваг можна віднести такі: інформаційні – діючі на підприємстві системи збору та обробки даних, ступінь поінформованості підприємства про стан і тенденції розвитку ринку, дію сил та умов навколишнього бізнес-середовища, поведінку споживачів, конкурентів та інших господарюючих суб’єктів; конструктивні – технічні характеристики продукції, її дизайн, упаковка; якісні – рівень якості продукції за оцінками споживачів; поведінкові – ступінь поширення філософії маркетингу серед працівників підприємства, націленість його діяльності на задоволення потреб споживачів конкретних цільових ринків; кон’юнктурні – ринкові умови діяльності, конкурентне середовище (кількість і поведінка конкурентів, гострота конкуренції); сервісні – рівень та якість послуг, що надаються підприємством; іміджеві – загальні уявлення споживачів про підприємство та його товари, популярність; цінові – рівень та можлива динаміка цін, їхня соціальна спрямованість, ринкова влада підприємства; збутові – портфель замовлень, прийоми та методи розподілу продукції; комунікаційні – канали та способи розповсюдження інформації про підприємство, наявність і використовуваність зворотного зв’язку [24]. 
Одним із основних атрибутів діючої ринкової економіки та водночас елементом механізму її саморегулювання є конкуренція, сутність якої зводиться до економічного процесу взаємодії і змагання між товаровиробниками за найвигідніші умови виробництва і збуту товарів (послуг), за споживачів на ринку, за отримання найвищих прибутків.
Можна, певною мірою, погодитися із І.З. Должанським і Т.О. Загорною, на думку яких конкурентоспроможність можна розглядати як спроможність об’єктів (товар, підприємство, країна) займати певну ринкову нішу. Зазначений показник характеризує ступінь відповідності ринковим потребам: пропозиції (товару) – попиту на нього; підприємства – можливості за безпечити конкурентні переваги; країни – економічній і соціальній моделі. Конкурентоспроможність не можна ототожнювати із конкурентоздатністю, яка свідчить про певний ступінь придатності об’єкта. Проте, будучи за споживчими властивостями на рівні міжнародних стандартів, тобто конкурентоздатним, товар (послуга) на певних ринках може виявитися не затребуваним (мода, ціна, національно-культурні обмеження), а тому і не конкурентоспроможним [36]. Тобто конкурентоспроможність є здатністю у повній мірі і на високому рівні задовольняти конкретні потреби споживачів у порівнянні з іншими суб’єктами ринку за максимальної результативності бізнесу. Проте, досліджуючи етимологію термінів «конкурентоспроможність» та «конкурентоздатність», можна зробити висновок, що в їх основі є значення «бути спроможним/здатним конкурувати», що, можливо, і не вимагає такого жорсткого розмежування їх сутностей.
Становище суб’єкта господарювання по відношенню до інших на визначеному сегменті ринку, відповідно до результатів своєї діяльності із врахуванням сильних і слабких сторін, є конкурентною позицією. Виміром конкурентної позиції підприємств на ринку І. Ансоф називає їх конкурентний статус [105]. 
Теоретичне узагальнення положень із дослідження конкурентних переваг засвідчує, що всі визначення стосуються певного суб’єкта, об’єкта чи процесу, однак, основною детермінантою виступає стан суб’єкта господарювання чи положення продукції на ринку. Це може бути галузь і країна, що забезпечує максимально вигідне положення на ринку в умовах жорсткої конкуренції та забезпечує у повній мірі бажання і очікування споживачів. При цьому «стійкі конкурентні переваги» мають стратегічне значення, оскільки володіють захистом впродовж тривалого часу.
Глобалізація усіх сфер життя спонукає суб’єктів господарювання враховувати національні інтереси та міжнародні тенденції і особливості розвитку економічної системи та її складових, а також комплементарність національних економік. Інституційне середовище в сучасних умовах обумовлює форми, методи і напрям створення конкурентних переваг й реалізації конкурентних стратегій. Конкурентні переваги виступають детермінантами конкурентоспроможності продукції, товару, підприємства, галузі, країни. Таким чином, поняття конкурентних переваг і конкурентоспроможності тісно пов’язані, формування і наявність перших обумовлює існування других. Тому, конкурентоспроможність продукції невід’ємна від конкурентоспроможності підприємства, галузі країни. Не зважаючи на безумовну цінність досліджень О. Швиданенка [162], важко погодитися із ним у питанні глобальної конкуренції, під якою він розуміє боротьбу суб’єктів глобального ринку за ресурси та умови сталого і безпечного розвитку на корпоративному, державному, регіональному та навіть міжцивілізаційному рівнях. На наш погляд, глобальний характер ринкових відносин не нівелює, а навпаки, навіть підсилює боротьбу за глобального споживача і канали реалізації.
В нинішніх реаліях, які супроводжуються глобалізацією, інтеграцією і структурною трансформацію економік, бізнесу, міжнародних ринків і національних господарств, поглибленням і вдосконаленням конкуренції, розвитком технологічних і товарних інновацій, на зміну порівняльним перевагам приходить сучасна парадигма конкурентних переваг. Переваги стали динамічними і перестали бути статичними. Теоретичні положення концепцій формування конкурентних переваг зводяться, в основному, до трьох основних видів: ринкової, ресурсної та інституціональної (рис. 3.2). 

СУЧАСНІ КОНЦЕПЦІЇ ФОРМУВАННЯ КОНКУРЕНТНИХ ПЕРЕВАГ

РЕСУРСНА
(джерело: природні ресурси)

РИНКОВА
(джерело: ринкові чинники)

ІНСТИТУЦІОНАЛЬНА
(джерело: чинники інституціонально-соціального походження)

Рис. 3.2. Фундаментальні сучасні концепції формування конкурентних переваг*
Джерело: власні узагальнення.
З позицій сучасності, заслуговують на увагу погляди німецького вченого ХІХ ст. Ф. Ліста, праця якого «Національна система політичної економії, міжнародної торгівлі, торгова політика і німецький митний союз» (1841 р.) залишається актуальною і наразі. На його думку, всі країни проходять певні періоди свого економічного розвитку, найвищим з яких є аграрно-мануфактурно-комерційний. Згідно з цією теорією, необхідні особливі умови, щоб досягнути «комерційної стадії». Це під силу лише тим державам, які мають «великі території зі значними запасами природних багатств і можливостями для розвитку індустрії, працьовиту й об’єднану спільною метою націю, що прагне створити могутню державу» [145]. Головною з поміж всіх є передумова спроможності нації до створення багатств – важливіша за саме багатство. У цьому контексті варто відзначити Україну, яка має багаті природні ресурси, є однією із найбільших країн Європи. Проте, саме фактор «спроможності» викликає багато дискусій як серед вітчизняних, так і міжнародних експертів. В умовах глобалізації економіки виняткового значення і актуальності набуває проблема конкурентних відносин та формування конкурентних переваг суб’єктів і об’єктів національної економіки України. Наслідком жорсткої конкуренції на ринку є оптимальний розподіл ресурсів, виявлення найбільш перспективних господарюючих суб’єктів, ефективне їх функціонування, абсолютне задоволення попиту споживачів.
Забезпечення конкурентних переваг суб’єктів і об’єктів національної економіки можливе за умови визначення чіткої системи цінностей і орієнтирів в умовах національного суспільно-економічного стану і стратегічного вектора розвитку. У контексті світогосподарських тенденцій для національного господарства доцільно розробити не лише ієрархію цілей, а й чітку інститутційно закріплену загальну стратегію розвитку і на її основі – секторальні. Стратегічна мета має зводитися до стійкого розвитку економіки. З теоретико-методологічної і науково-практичної точки зору, важливим є недопущення підміни методів, засобів і цілей. Тактичними завданнями виступає економічне зростання, підвищення рівня життя населення, збереження природного середовища і покращення екологічної ситуації, створення сприятливого інституційного середовища із врахуванням факторів зовнішнього середовища. У межах стратегічного і тактичних завдань мають вирішуватись оперативні, і саме на цьому рівні найчастіше відбувається становлення переваг.
Формування і реалізація конкурентних переваг підприємств має базуватися на основі сучасної загальної конкурентної парадигми із врахуванням секторальних відмінностей і особливостей. Поєднання ринкової, ресурсної та інституціональної концепцій забезпечить синергетичний ефект і дозволить створити стійкі конкурентні переваги. Необхідно враховувати соціально-економічні і суспільно-політичні особливості країн у контексті традиційно сформованих формальних і неформальних інститутів. Це зумовлено об’єктивними і суб’єктивними обставинами, насамперед, прискореними темпами економічної поляризації у розвитку країн в умовах глобалізації.

3.3. Ефективність та конкуренція як економіко-правові категорії

Реформування соціальної, економічної та політичної сфер сучасної України спричиняють їх змістовні перетворення та необхідність правового забезпечення таких перетворень. Перехід від командно-адміністративної до ринкової економіки передбачає політичні та правові реформи, що пов’язуються, насамперед, із стрімким розвитком підприємництва, приватної ініціативи та приватизації державної власності. За такої ситуації законодавство України, з одного боку, повинно забезпечувати у повній мірі можливість кожного члена суспільства реалізовувати свої здібності та заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, а з іншого – обмежити надмірне втручання держави у процес здійснення економічної діяльності. Зрозуміло, що такі зміни не можуть не впливати на законодавче визначення та практичне забезпечення економічної конкуренції та ефективності економічної політики держави, з чим пов’язуються розвиток економіки в цілому.
Ефективність економічної політики держави напряму пов’язується з ефективністю кожного елементу у механізмі правового регулювання, починаючи первинного регулятора суспільних відносин – норми права. Результатом правотворчої діяльності виступає прийняття реально дієвих норм права, що відображатимусь систему тих принципів економічної політики соціально-правової держави.
Ефективність як економіко-правову категорію слід розглядати з аспекту відповідності регулюючого впливу права на економіку держави щодо забезпечення загальнодержавних та приватних інтересів суб’єктів економічних відносин. Ефективність права є результативною характеристикою дії права, через яку проявляється здатність права вирішувати соціально-економічні проблеми [127, с. 499-517]. Адже практичне досягнення цілей, що стоять перед законодавцем в процесі правового регулювання, визначають ступіть ефективності та дієвість права.
Ефективність права як комплексний показник залежить від ряду факторів, аналіз яких дозволяє оцінити співвідношення цілей та дієвості права. Ці фактори пов’язуються із політичною ситуацією у державі, рівнем розвитку економічної системи, досконалістю правової бази, соціальним та культурним розвитком. До основних чинників, що впливають на ефективність права, можна віднести: досконалість законодавства в цілому, так і сутнісну характеристику кожного окремого нормативно-правового акту, що регулює відносини у економічній сфері; ефективність правозастосовчої діяльності як особливої форми реалізації права; рівень правосвідомості суспільства в цілому, так і кожного окремого учасника економічних відносин.
Аналізуючи основні чинники, з якими пов’язується ефективність права, слід виходити з таких позицій:
по-перше, соціально орієнтована економіка не саморегулююча система відносин, а потребує регулятивного впливу з боку держави;
по-друге, державне втручання у сферу економічних відносин має виходити з позиції економічної свободи;
по-третє, особливу увагу у сфері правового регулювання економіки слід приділяти податково-бюджетній та грошово-кредитній політиці, що повинні мати однакові стратегічні економічні цілі;
по-четверте, максимальна зайнятість населення та захист прав споживачів;
по-п’яте, компроміс між приватними та груповими інтересами, що дозволятиме використовувати здатності кожним потенціальним учасником економічних відносин, отримуючи бажаний прибуток від соціально активної та суспільно корисної поведінки.
Сьогодні, коли метою правового регулювання виступає не лише співвідношення мети та практичного втілення волі законодавця, актуальним є питання правового виразу та узгодженні соціально-економічних інтересів, що сприяє вільному розвитку як економічних відносин, так і економічній системі в цілому. Оскільки, погоджуючись з А.Я. Новаком, саме від параметрів економічної політики залежить рівень економічного розвитку країни [103, с. 61].
Безперечним є факт, що ефективність економічного розвитку залежить від певного втручання держави у економічні відносини між суб’єктами економічного процесу. Але таке втручання держави повинно виходити загального принципу економічної свободи, що виходить із особливостей економічних відносин,а саме таких категорій, як власність, виробництво, праця, підприємництво та ін. Свободу прийнято розглядати з філософської, юридичної, економічної точки зору, кожна з яких визначить свободу як необхідну передумову існування людини у суспільстві. Під економічною свободою можна розуміти здатність вільно використовувати можливості в економічній сфері суспільних відносин. У відносинах власності – вільно розпоряджатися, користуватися та володіти; у праці – вільно обирати вид та рід занять; у підприємництві – самостійно і вільно обирати напрям та види діяльності та ін.
Централізоване керівництво як спосіб координації економічної діяльності, передбачає наявність певних закріплених державою правил поведінки, що врегульовують економічні відносин, шляхом визначення прав та обов’язків їх учасників. З урахуванням того, що видані компетентними на те органами державної влади правила поведінки є нормами права, у випадку їх неналежного виконання чи порушення – їх виконання забезпечується примусом.
В свою чергу, добровільна співпраця засновується на тому, що учасники економічних відносин є зацікавленими в угоді, яку вони укладають. Про таку «зацікавленість» та економічну вигоду, яку отримують учасники такого виду правовідносин, можна вести мову в тому випадку, коли узгоджуються внутрішня воля суб’єкта з його фактичною поведінкою та усвідомлюються в повній мірі наслідки вчинених дій. У випадку наявності прихованих мотивів, недостатньому усвідомленні дій, що вчиняються, чи виникнення розбіжностей щодо внутрішньої волі та поведінки суб’єкта – функціонування добровільної співпраці як координатора економічної діяльності неможливе. Забезпечення законності у процесі здійснення економічної діяльності – є ключовим моментом, оскільки не допускає фізичного примусу однієї особи над іншою, з одного боку, а з іншого, передбачає добровільне дотримання умов договорів, що укладені між учасниками таких відносин на основі загальних норм права.
Досягнення економічної свободи бажане саме по собі, оскільки вона розширює діапазон вибору для особи – як споживача, так і виробника. Однак значення економічної свободи у суспільстві часто недооцінюється, не вбачається її роль у галузі прав людини, вплив на свободу об’єднання, тощо.
Важливо відмітити, що децентралізація прийняття економічних рішень укріплює громадянське суспільство, створюючи простір, у якому різноманітні організації можуть існувати незалежно від державного контролю. Так, якщо чиновники та політики визначають лише межі економічної свободи, то визначення напрямів та способів реалізації економічної свободи здійснюється в повній мірі на розсуд осіб – повноправних членів громадянського суспільства. Дана позиція дозволяє стверджувати, що реалізація економічної свободи залежить від політичної свободи в тому відношенні, яким чином координується економічна діяльність. Якщо політична влада співпадає з економічною, то тут економічна свобода прямо залежить від політичної, якщо ж навпаки – то політична від економічної.
У юридичній науці існують дискусійні питання правового регулювання економічних відносин. Оскільки, як у своїй роботі «Про свободу» зазначали ще М. Фрідмен та Ф. Хайєк, з одного боку зрозумілим є те, що свобода можлива лише у межах закону; а з іншого – що будь-який закон є порукою свободи [156, с. 148]. Свобода у межах закону проявляється через гарантії, передбачені правом, щодо реалізації свободи особою; наявність настання негативних наслідків при порушенні чи обмеженні особи у можливості використовувати свободу. Розглядати закон порукою свободи можна у випадку, коли шляхом прийняття певних правил поведінки у процес реалізації свободи впроваджуються певні обмеження, заборони, тощо. В цьому полягає взаємозв’язок між політичною та економічною свободами, оскільки те, які функції та принципи визначають правила поведінки залежить від державної влади, від можливостей реалізації політичної та економічної свобод.
Під економічною свободою розуміємо можливість економічної діяльності, що здійснюється без втручання влади. Ключовими критеріями економічної свободи є право вільного вибору виду та роду діяльності, свобода підприємництва – право вільного обміну, право вільної конкуренції та ін., захист власності, що забезпечується державою. Існування економічної свободи неможливе без політичної свободи, оскільки остання визначає можливості приймати участь у політичному процесі особами на рівних умовах.
Держава може сприяти розвитку та функціонуванню економічної свободи шляхом створення системи відповідних нормативно-правових актів та правоохоронної системи, захисту майнових прав власників. Тим не менш, економічна свобода також вимагає від держави й утримуватися від втручання у вільний вибір осіб, добровільний обмін, свободу у виборі сфери праці та конкуренції як у сфері праці, так і товарних ринків. Держава повинна уникати введення тих змін, які можуть зменшити економічну свободу, зокрема, зміни у податковій системі, державних витрат, правил для вільного вибору сфери економічної діяльності, добровільного обміну та ринкової координації.
Конкуренція – є основою економіки сучасних держав, тому правове регулювання конкуренції визначає право конкуренції та забезпечує можливості учасників ринкових відносин. Таке правове регулювання є ефективним лише у тому випадку, коли в основі покладено:
-	забезпечення економічної свободи – прийняття в установленому державою порядку нормативно-правових актів, з метою урегулювання основ економічних відносин, зокрема, легалізація суб’єктів підприємницької діяльності; право на доступ до економічної інформації; свобода та захист економічної діяльності суб’єктів господарювання; тощо;
-	державне регулювання ринкових відносин – цілеспрямована діяльність компетентних органів держави щодо планування, організації, обліку, стимулювання,контролю та управління різними видами економічної діяльності суб’єктів господарювання та системою господарювання в цілому;
-	використання основних способів та типів правового регулювання. Дана умова передбачає розумне поєднання в процесі правового регулювання економічних відносин основних способів правового регулювання: дозвіл, зобов’язування, заборона, надання пільг, тощо; та типів: загальної заборони (для компетентних органів держави) та загального дозволу (для підприємців).
-	підтримка добросовісної конкуренції – розробка та прийняття відповідних нормативно-правових актів, що покликані гарантувати збереження та розвиток ринкової конкуренції, недопущення зловживань монопольним становищем, забезпечення регулювання сфер державних і природних монополій;
-	недопущення зловживання монопольним становищем, обмеження конкуренції, недобросовісної конкуренції. Держава, в особі компетентних органів, шляхом прийняття відповідних нормативно-правових актів, може створювати передумови для розвитку та функціонування монополій. Саме з цим пов’язується необхідність державної підтримки добросовісної конкуренції та заборона діяльності, що спрямована на монополізацію товарних ринків, неправомірне обмеження конкуренції, недобросовісну конкуренцію;
-	єдиний економічний простір – вільне переміщення товарів, послуг та фінансових коштів територією України та законодавче закріплення заборони на встановлення будь-яких штучних бар’єрів, що обмежують можливість переміщення товарів, послуг, фінансових потоків територією.
При розгляді проблем співвідношення держави, права та економіки особливе місце займає питання механізму державного регулювання економікою, що за сутнісною характеристикою пов’язується із проявом однієї з функцій державного управління, що здійснюється за допомогою певних правових форм. Загальновизнаними правовими формами державного регулювання економіки виступають закони, підзаконні акти та судові акти (визначення форм державного регулювання економіки у даному контексті, як і форм права в цілому, залежить від типу правової системи держави, що розглядатиметься). В цьому контексті мова йде про законодавство, спрямоване на регулювання економічних відносин, зокрема, та економічної системи, в цілому.

3.4. Правові основи захисту економічної конкуренції в Україні

Економічна конкуренція – надзвичайно важлива складова розвитку економіки, оскільки виступає найкращим стимулятором економічного росту. За відсутності конкуренції на ринку відсутній прогрес, розвиток виробництва та нові технології. З урахуванням цих факторів, держава повинна розробляти та приймати певні нормативно-правові акти, за допомогою яких визначатиметься основи правового захисту економічної конкуренції та антимонопольної політики в Україні, тобто створювати антимонопольне законодавство.
Законодавство – це сукупність чинних нормативно-правових актів, виданих компетентними органами держави, за допомогою яких врегульовуються суспільні відносини в державі. В свою чергу, система законодавства – це узгоджена, певним чином упорядкована сукупність чинних нормативно-правових актів певної держави. По суті, подані визначення є подібними, оскільки законодавству завжди буде притаманна ознака системності та певної структурної будови, яка притаманна системі законодавства.
Законодавство України у сфері захисту економічної конкуренції являє собою сукупність діючих нормативно-правових актів, прийнятих в установленому державою порядку компетентними органами державної влади, з метою врегулювання суспільних відносин, та міжнародних актів, згода на обов’язковість яких дана Верховною Радою України, щодо здійснення господарської діяльності, захисту економічної конкуренції та боротьби з монополіями.
За загальною теорією держави та права система законодавства складається із сукупності нормативно-правових актів, які упорядковані за юридичною силою, утворюючи ієрархічну та узгоджену систему. Виходячи з цього, систему нормативно-правових актів, що складають систему антимонопольного законодавства України можна представити у наступному вигляді: Конституція України, закони України, міжнародні акти, згода на обов’язковість яких дана Верховною Радою України, та підзаконні акти компетентних органів державної влади, що містять норми, які регулюють поведінку осіб в економічній сфері. 
Конституція України [72]. В Конституції закріплені основи державного та суспільного ладу,загальні засади економічної та політичної системи, а отже і закладені основи правового захисту економічної конкуренції в Україні.
Основоположні засади Конституції України, що стосуються питань захисту економічної конкуренції можна звести до наступного:
-	держава влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених Конституцією межах і відповідно до законів України;
-	в Україні визнається та діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормам прямої дії, що передбачає можливість звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України;
-	права власника від імені Українського народу здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування. Кожний громадянин має право користуватися природними об’єктами права власності народу відповідно до порядку, що передбачений законом.
-	власність зобов’язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Держава забезпечує захист прав усіх суб’єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб’єкти права власності рівні перед законом;
-	правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством;
-	права і свободи людини і громадянина, закріплені Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані;
-	кожному гарантується таємниця листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції;
-	не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди;
-	право власності на землю гарантується та набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою; кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності; право приватної власності є непорушним;
-	кожен має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом;
-	держава забезпечує захист конкуренції у підприємницькій діяльності. Не допускаються зловживання монопольним становищем на ринку, неправомірне обмеження конкуренції та недобросовісна конкуренція; 
-	види і межі монополії визначаються законом;
-	держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів;
-	громадянам гарантується свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, захист інтелектуальної власності, їхніх авторських прав, моральних і матеріальних інтересів, що виникають у зв’язку з різними видами інтелектуальної діяльності;
-	права і свободи людини і громадянина захищаються судом;
-	кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень;
-	кожному гарантується право знати свої права і обов’язки;
-	закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом’якшують або скасовують відповідальність особи;
-	ніхто не зобов’язаний виконувати явно злочинні розпорядження чи накази;
-	ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення;
-	до повноважень Верховної Ради України належить: призначення за поданням Президента України Прем’єр-міністра України, Міністра оборони України, Міністра закордонних справ України, призначення за поданням Прем’єр-міністра України інших членів Кабінету Міністрів України, Голови Антимонопольного комітету України, Голови Державного комітету телебачення і радіомовлення України, Голови Фонду державного майна України, звільнення зазначених осіб з посад, вирішення питання про відставку Прем’єр-міністра України, членів Кабінету Міністрів України; надання законом згоди на обов’язковість міжнародних договорів України та денонсація міжнародних договорів України; затвердження переліку об’єктів права державної власності, що не підлягають приватизації, визначення правових засад вилучення об’єктів права приватної власності; 
-	виключно законами України визначаються: права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов’язки громадянина; правовий режим власності; правові засади і гарантії підприємництва; правила конкуренції та норми антимонопольного регулювання; організація і діяльність органів виконавчої влади, основи державної служби, організації державної статистики та інформатики; засади цивільно-правової відповідальності; діяння, які є злочинами, адміністративними або дисциплінарними правопорушеннями, та відповідальність за них;
-	Президент України: забезпечує державну незалежність, національну безпеку і правонаступництво держави; зупиняє дію актів Кабінету Міністрів України з мотивів невідповідності цій Конституції з одночасним зверненням до Конституційного Суду України щодо їх конституційності; скасовує акти Ради міністрів Автономної Республіки Крим; на основі та на виконання Конституції і законів України видає укази і розпорядження, які є обов’язковими до виконання на території України;
-	Кабінет Міністрів України: забезпечує державний суверенітет і економічну самостійність України, здійснення внутрішньої і зовнішньої політики держави, виконання Конституції і законів України, актів Президента України; забезпечує проведення фінансової, цінової, інвестиційної та податкової політики; політики у сферах праці й зайнятості населення, соціального захисту, освіти, науки і культури, охорони природи, екологічної безпеки і природокористування; розробляє і здійснює загальнодержавні програми економічного, науково-технічного, соціального і культурного розвитку України; забезпечує рівні умови розвитку всіх форм власності; здійснює управління об’єктами державної власності відповідно до закону; спрямовує і координує роботу міністерств, інших органів виконавчої влади; в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов’язковими до виконання;
-	виконавчу владу в областях і районах, містах Києві та Севастополі здійснюють місцеві державні адміністрації. На відповідній території вони забезпечують: виконання Конституції та законів України, актів Президента України, Кабінету Міністрів України, інших органів виконавчої влади; законність і правопорядок; додержання прав і свобод громадян; виконання державних і регіональних програм соціально-економічного та культурного розвитку, програм охорони довкілля, а в місцях компактного проживання корінних народів і національних меншин - також програм їх національно-культурного розвитку;
-	правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються;
-	місцеве самоврядування є правом територіальної громади – жителів села чи добровільного об’єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста – самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України;
-	прокуратура продовжує виконувати відповідно до чинних законів функцію нагляду за додержанням і застосуванням законів та функцію попереднього слідства – до введення в дію законів, що регулюють діяльність державних органів щодо контролю за додержанням законів, та до сформування системи досудового слідства і введення в дію законів, що регулюють її функціонування.
Закон України «Про Антимонопольний комітет України» [121]. Даним Законом визначається правовий статус Антимонопольного комітету України, який є державним органом із спеціальним статусом, метою діяльності якого є забезпечення державного захисту конкуренції у підприємницькій діяльності та у сфері державних закупівель.
Особливості спеціального статусу Антимонопольного комітету України обумовлюються його завданнями та повноваженнями, в тому числі роллю у формуванні конкурентної політики. 
Основним завданням Антимонопольного комітету України є участь у формуванні та реалізації конкурентної політики в частині: 
- здійснення державного контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції на засадах рівності суб’єктів господарювання перед законом та пріоритету прав споживачів, запобігання, виявлення і припинення порушень законодавства про захист економічної конкуренції;
- контролю за концентрацією, узгодженими діями суб’єктів господарювання та дотриманням вимог законодавства про захист економічної конкуренції під час регулювання цін (тарифів) на товари, що виробляються (реалізуються) суб’єктами природних монополій;
- сприяння розвитку добросовісної конкуренції;
- методичного забезпечення застосування законодавства про захист економічної конкуренції;
- здійснення контролю щодо створення конкурентного середовища та захисту конкуренції у сфері державних закупівель. 
Антимонопольний комітет України будує свою діяльність на принципах: законності; гласності; захисту конкуренції на засадах рівності фізичних та юридичних осіб перед законом та пріоритету прав споживачів.
У сфері здійснення контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції Антимонопольний комітет України здійснює спеціальні повноваження, що передбачені законодавством України та випливають з специфіки його правового статусу. 
Закон України «Про захист економічної конкуренції» [125]. Даний Закон визначає правові засади підтримки та захисту економічної конкуренції, обмеження монополізму в господарській діяльності і спрямований на забезпечення ефективного функціонування економіки України на основі розвитку конкурентних відносин.
Так, економічною конкуренцією (конкуренцією) визначено змагання між суб’єктами господарювання з метою здобуття завдяки власним досягненням переваг над іншими суб’єктами господарювання, внаслідок чого споживачі, суб’єкти господарювання мають можливість вибирати між кількома продавцями, покупцями, а окремий суб’єкт господарювання не може визначати умови обороту товарів на ринку.
Державна політика у сфері розвитку економічної конкуренції та обмеження монополізму в господарській діяльності, здійснення заходів щодо демонополізації економіки, фінансової, матеріально-технічної, інформаційної, консультативної та іншої підтримки суб’єктів господарювання, які сприяють розвитку конкуренції, здійснюється органами державної влади, органами місцевого самоврядування та органами адміністративно-господарського управління та контролю.
Закон України «Про захист від недобросовісної конкуренції» [124]. Закон спрямований на встановлення, розвиток і забезпечення торгових та інших чесних звичаїв ведення конкуренції при здійсненні господарської діяльності в умовах ринкових відносин. Окрім цього, ним визначено правові засади захисту суб’єктів господарювання і споживачів від недобросовісної конкуренції.
Під недобросовісною конкуренцією слід розуміти будь-які дії у конкуренції, що суперечать торговим та іншим чесним звичаям у господарській діяльності. До таких дій відносяться: неправомірне використання ділової репутації суб’єкта господарювання; створення перешкод суб’єктам господарювання у процесі конкуренції та досягнення неправомірних переваг у конкуренції; неправомірне збирання, розголошення та використання комерційної таємниці.
Закон України «Про природні монополії» [126]. Законом визначені правові, економічні та організаційні засади державного регулювання діяльності суб’єктів природних монополій в Україні, за допомогою чого забезпечується ефективності функціонування ринків,  що перебувають у стані природної монополії, на основі збалансування інтересів суспільства, суб’єктів природних монополій та споживачів їх товарів.
Згідно із Законом, природна монополія – стан товарного ринку, при якому задоволення попиту на цьому ринку є більш ефективним за умови відсутності конкуренції внаслідок технологічних особливостей виробництва (у зв’язку з істотним зменшенням витрат виробництва на одиницю товару в міру збільшення обсягів виробництва), а товари (послуги), що виробляються суб’єктами природних монополій, не можуть бути замінені у споживанні іншими товарами (послугами), у зв’язку з чим попит на цьому товарному ринку менше залежить від зміни цін на ці товари (послуги), ніж попит на інші товари (послуги).
Кримінальний кодекс України [78]. Кримінальним кодексом України визначаються, які суспільно небезпечні діяння є злочинами та які покарання застосовуються до осіб, що їх вчинили. Основним завдання Кодексу є правове забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та громадської безпеки, довкілля, конституційного устрою України від злочинних посягань, забезпечення миру і безпеки людства, а також запобігання злочинам.
Так, у главі VII «Злочини у сфері господарської діяльності» визначено, які дії (бездіяльність) у сфері господарської діяльності, зокрема і у сфері захисту економічної конкуренції, є суспільно небезпечними, визначено їх склад та покарання. До таких злочинів можна віднести:
-	протидія законній господарській діяльності – протиправна вимога припинити займатися господарською діяльністю чи обмежити її, укласти угоду або не виконувати укладену угоду, виконання (невиконання) якої може заподіяти матеріальної шкоди або обмежити законні права чи інтереси того, хто займається господарською діяльністю, поєднана з погрозою насильства над потерпілим або близькими йому особами, пошкодження чи знищення їхнього майна за відсутності ознак вимагання;
-	 незаконне використання знака для товарів і послуг, фірмового найменування, кваліфікованого зазначення походження товару, або інше умисне порушення права на ці об’єкти;
-	незаконне збирання з метою використання або використання відомостей, що становлять комерційну або банківську таємницю – умисні дії, спрямовані на отримання відомостей, що становлять комерційну або банківську таємницю, з метою розголошення чи іншого використання  цих відомостей, а також незаконне використання таких відомостей, якщо це спричинило істотну шкоду суб’єкту господарської діяльності;
-	розголошення комерційної або банківської таємниці – умисне розголошення комерційної або банківської таємниці без згоди її власника особою, якій ця таємниця відома у зв’язку з професійною або службовою діяльністю, якщо воно вчинене з корисливих чи інших особистих мотивів і завдало істотної шкоди суб’єкту господарської діяльності.
У главі XVII «Злочини у сфері службової діяльності та професійної діяльності, пов’язаної з наданням публічних послуг» передбачені наступні злочини у сфері економічної конкуренції:
-	зловживання владою або службовим становищем – умисне, з метою одержання будь-якої неправомірної вигоди для самої себе чи іншої фізичної або юридичної особи використання службовою особою влади чи службового становища всупереч інтересам служби, якщо воно завдало істотної шкоди охоронюваним законом правам, свободам та інтересам окремих громадян або державним чи громадським інтересам, або інтересам юридичних осіб;
-	зловживання повноваженнями службовою особою юридичної особи приватного права незалежно від організаційно-правової форми – умисне, з метою одержання неправомірної вигоди для себе чи інших осіб використання всупереч інтересам юридичної особи приватного права незалежно від організаційно-правової форми службовою особою такої юридичної особи своїх повноважень, якщо це завдало істотної шкоди охоронюваним законом правам або інтересам окремих громадян, або державним чи громадським інтересам, або інтересам юридичних осіб;
-	перевищення влади або службових повноважень працівником правоохоронного органу – умисне вчинення працівником правоохоронного органу дій, які явно виходять за межі наданих йому прав чи повноважень, якщо вони завдали істотної шкоди охоронюваним законом правам, інтересам окремих громадян, державним чи громадським інтересам, інтересам юридичних осіб;
-	службова недбалість – невиконання або неналежне виконання службовою особою своїх службових обов’язків через несумлінне ставлення до них, що завдало істотної шкоди охоронюваним законом правам, свободам та інтересам окремих громадян, державним чи громадським інтересам або інтересам окремих юридичних осіб.
Кодекс України про адміністративні правопорушення [70]. Завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов’язків, відповідальності перед суспільством.
Особлива частина Розділу ІІ «Адміністративне правопорушення та адміністративна відповідальність» у Главі 12 «Адміністративні правопорушення в галузі торгівлі, громадського харчування, сфері послуг, в галузі фінансів і підприємницькій діяльності» у сфері економічної конкуренції передбачає наступні проступки:
-	недобросовісна конкуренція:
•	незаконне копіювання форми, упаковки, зовнішнього оформлення, а так само імітація, копіювання, пряме відтворення товару іншого підприємця, самовільне використання його імені;
•	умисне поширення неправдивих або неточних відомостей, які можуть завдати шкоди діловій репутації або майновим інтересам іншого підприємця;
•	отримання, використання, розголошення комерційної таємниці, а також іншої конфіденційної інформації з метою заподіяння шкоди діловій репутації або майну іншого підприємця;
-	зловживання монопольним становищем на ринку – нав’язування таких умов договору, які ставлять контрагентів в нерівне становище, або додаткових умов, що не стосуються предмета договору, в тому числі нав’язування товару, не потрібного контрагенту, обмеження або припинення виробництва, а також вилучення з обороту товарів з метою створення або підтримки дефіциту на ринку чи встановлення монопольних цін, часткова або повна відмова від реалізації чи закупівлі товару за відсутності альтернативних джерел постачання або збуту з метою створення або підтримки дефіциту на ринку чи встановлення монопольних цін, інші дії, спрямовані на створення перешкод доступу на ринок (виходу з ринку) інших підприємців, встановлення монопольних цін (тарифів, розцінок) на свої товари, а також дискримінаційних цін, що обмежують права окремих споживачів;
-	неправомірні угоди між підприємцями – укладення угод, спрямованих на встановлення (підтримання) монопольних цін (тарифів), знижок, надбавок (доплат), націнок, розподіл ринків за територіальним принципом, асортиментом товарів, обсягом їх реалізації чи закупівель або за колом споживачів чи за іншими ознаками з метою їх монополізації, усунення з ринку або обмеження доступу на нього продавців, покупців, інших підприємців;
-	дискримінація підприємців органами влади і управління - заборона створення нових підприємств чи інших організаційних форм підприємництва в будь-якій сфері діяльності, а також встановлення обмежень на здійснення окремих видів діяльності, на виробництво певних видів товарів з метою обмеження конкуренції, примушування підприємців до вступу в асоціації, концерни, міжгалузеві, регіональні та інші об’єднання підприємств, а також до пріоритетного укладення договорів, першочергової поставки товарів певному колу споживачів, прийняття рішень про централізований розподіл товарів, що призводить до монопольного становища на ринку, встановлення заборони на реалізацію товарів з одного регіону республіки в інший, надання окремим підприємцям податкових та інших пільг, які ставлять їх у привілейоване становище щодо інших підприємців, що призводить до монополізації ринку певного товару, обмеження прав підприємців щодо придбання та реалізації товарів, встановлення заборон чи обмежень відносно окремих підприємців або груп підприємців;
-	порушення порядку подання інформації та виконання рішень Антимонопольного комітету України та його територіальних відділень:
•	неподання, несвоєчасне подання посадовими особами органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, а також керівниками (розпорядниками кредитів) підприємств (об’єднань, господарських товариств тощо) та особами, які займаються підприємницькою діяльністю, інформації або подання завідомо недостовірної інформації Антимонопольному комітету України та його територіальним відділенням;
•	ухилення посадових осіб органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, а також керівників (розпорядників кредитів) підприємств (об’єднань, господарських товариств тощо) та осіб, які займаються підприємницькою діяльністю, від виконання рішень Антимонопольного комітету України та його територіальних відділень, чи несвоєчасне виконання їх рішень.
Цивільний кодекс України [163]. Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.
Важливим для захисту економічної конкуренції є закріплення у Цивільному кодексі України наступних меж здійснення цивільних прав:
1. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.
2. При здійсненні своїх прав особа зобов’язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.
3. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
4. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.
5. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція.
Господарський кодекс України [29]. Господарський кодекс України встановлює відповідно до Конституції України правові основи господарської діяльності (господарювання), яка базується на різноманітності суб’єктів господарювання різних форм власності. В свою чергу, основним завданням Кодексу є забезпечення зростання ділової активності суб’єктів господарювання, розвиток підприємництва і на цій основі підвищення ефективності суспільного виробництва, його соціальну спрямованість відповідно до вимог Конституції України, утвердження суспільного господарського порядку в економічній системі України, сприяння гармонізації її з іншими економічними системами.
Конституційні основи правопорядку у сфері господарювання наступні:
- правовий господарський порядок в Україні формується на основі оптимального поєднання ринкового саморегулювання економічних відносин суб’єктів господарювання та державного регулювання макроекономічних процесів, виходячи з конституційної вимоги відповідальності держави перед людиною за свою діяльність та визначення України як суверенної і незалежної, демократичної, соціальної, правової держави;
- конституційні основи правового господарського порядку в Україні становлять: право власності Українського народу на землю, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони, що здійснюється від імені Українського народу органами державної влади і органами місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України, право кожного громадянина користуватися природними об’єктами права власності народу відповідно до закону; забезпечення державою захисту прав усіх суб’єктів права власності і господарювання, соціальної спрямованості економіки, недопущення використання власності на шкоду людині і суспільству; право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності; визнання усіх суб’єктів права власності рівними перед законом, непорушності права приватної власності, недопущення протиправного позбавлення власності; економічна багатоманітність, право кожного на підприємницьку діяльність, не заборонену законом, визначення виключно законом правових засад і гарантій підприємництва; забезпечення державою захисту конкуренції у підприємницькій діяльності, недопущення зловживання монопольним становищем на ринку, неправомірного обмеження конкуренції та недобросовісної конкуренції, визначення правил конкуренції та норм антимонопольного регулювання виключно законом; забезпечення державою екологічної безпеки та підтримання екологічної рівноваги на території України; забезпечення державою належних, безпечних і здорових умов праці, захист прав споживачів; взаємовигідне співробітництво з іншими країнами; визнання і дія в Україні принципу верховенства права;
- суб’єкти господарювання та інші учасники відносин у сфері господарювання здійснюють свою діяльність у межах встановленого правового господарського порядку, додержуючись вимог законодавства.
Загальними принципами господарювання в Україні, згідно Кодексу, є:
•	забезпечення економічної багатоманітності та рівний захист державою усіх суб’єктів господарювання;
•	свобода підприємницької діяльності у межах, визначених законом;
•	вільний рух капіталів, товарів та послуг на території України;
•	обмеження державного регулювання економічних процесів у зв’язку з необхідністю забезпечення соціальної спрямованості економіки, добросовісної конкуренції у підприємництві, екологічного захисту населення, захисту прав споживачів та безпеки суспільства і держави;
•	захист національного товаровиробника;
•	заборона незаконного втручання органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб у господарські відносини.
Аналіз змісту Кодексу, дозволяє визначити одним з основних напрямів економічної політики, що визначаються державою, антимонопольно-конкурентну політику, спрямовану на створення оптимального конкурентного середовища діяльності суб’єктів господарювання, забезпечення їх взаємодії на умовах недопущення проявів дискримінації одних суб’єктів іншими, насамперед у сфері монопольного ціноутворення та за рахунок зниження якості продукції, послуг, сприяння зростанню ефективної соціально орієнтованої економіки.
Державна політика щодо обмеження монополізму та сприяння змагальності у сфері господарювання зводиться до наступного:
- держава здійснює антимонопольно-конкурентну політику та сприяє розвиткові змагальності у сфері господарювання на основі загальнодержавних програм, що затверджуються Верховною Радою України за поданням Кабінету Міністрів України;
- державна політика у сфері економічної конкуренції, обмеження монополізму в господарській діяльності та захисту суб’єктів господарювання і споживачів від недобросовісної конкуренції здійснюється уповноваженими органами державної влади та органами місцевого самоврядування;
- органам державної влади та органам місцевого самоврядування, їх посадовим особам забороняється приймати акти та вчиняти дії, які усувають конкуренцію або необґрунтовано сприяють окремим конкурентам у підприємницькій діяльності, чи запроваджують обмеження на ринку, не передбачене законодавством.
За загальним правилом, суб’єкти господарювання мають право без обмежень самостійно здійснювати господарську діяльність, що не суперечить законодавству, попередньо пройшовши процедуру державної реєстрації. Незаконне втручання та перешкоджання господарській діяльності суб’єктів господарювання з боку органів державної влади, їх посадових осіб при здійсненні ними державного контролю та нагляду забороняються. Держава здійснює контроль і нагляд за господарською діяльністю суб’єктів господарювання у таких сферах:
•	збереження та витрачання коштів і матеріальних цінностей суб’єктами господарських відносин – за станом і достовірністю бухгалтерського обліку та звітності;
•	фінансових, кредитних відносин, валютного регулювання та податкових відносин – за додержанням суб’єктами господарювання кредитних зобов’язань перед державою і розрахункової дисципліни, додержанням вимог валютного законодавства, податкової дисципліни;
•	цін і ціноутворення – з питань додержання суб’єктами господарювання державних цін на продукцію і послуги;
•	монополізму та конкуренції – з питань додержання антимонопольно-конкурентного законодавства;
•	земельних відносин – за використанням і охороною земель; водних відносин і лісового господарства - за використанням та охороною вод і лісів, відтворенням водних ресурсів і лісів;
•	виробництва і праці – за безпекою виробництва і праці, додержанням законодавства про працю; за пожежною, екологічною, санітарно-гігієнічною безпекою; за дотриманням стандартів, норм і правил, якими встановлено обов’язкові вимоги щодо умов здійснення господарської діяльності;
•	споживання – за якістю і безпечністю продукції та послуг;
•	зовнішньоекономічної діяльності – з питань технологічної, економічної, екологічної та соціальної безпеки.
Законом встановлюються особливості здійснення антимонопольно-конкурентної політики та розвитку змагальності у державному секторі економіки, які повинні враховуватися при формуванні відповідних державних програм. А також законом можуть бути встановлені особливості здійснення антимонопольно-конкурентної політики щодо комунального сектора економіки, а також додаткові вимоги та гарантії права власності Українського народу і права комунальної власності при реалізації процедури банкрутства щодо суб’єктів господарювання комунального сектора економіки.
До основних напрямів захисту економічної конкуренції державою належать:
-	держава підтримує конкуренцію як змагання між суб’єктами господарювання, що забезпечує завдяки їх власним досягненням здобуття ними певних економічних переваг, внаслідок чого споживачі та суб’єкти господарювання отримують можливість вибору необхідного товару і при цьому окремі суб’єкти господарювання не визначають умов реалізації товару на ринку;
-	органам державної влади і органам місцевого самоврядування, що регулюють відносини у сфері господарювання, забороняється приймати акти або вчиняти дії, що визначають привілейоване становище суб’єктів господарювання тієї чи іншої форми власності, або ставлять у нерівне становище окремі категорії суб’єктів господарювання чи іншим способом порушують правила конкуренції. У разі порушення цієї вимоги органи державної влади, до повноважень яких належить контроль та нагляд за додержанням антимонопольно-конкурентного законодавства, а також суб’єкти господарювання можуть оспорювати такі акти в установленому законом порядку;
-	уповноважені органи державної влади і органи місцевого самоврядування повинні здійснювати аналіз стану ринку і рівня конкуренції на ньому і вживати передбачених законом заходів щодо упорядкування конкуренції суб’єктів господарювання;
-	держава забезпечує захист комерційної таємниці суб’єктів господарювання відповідно до вимог Господарського Кодексу та інших законів.
Рішення або дії органів державної влади та органів місцевого самоврядування, які спрямовані на обмеження конкуренції чи можуть мати наслідком такі обмеження, визнаються обґрунтованими у випадках: 
-	подання допомоги соціального характеру окремим суб’єктам господарювання за умови, що допомога подається без дискримінації інших суб’єктів господарювання; 
-	подання допомоги за рахунок державних ресурсів з метою відшкодування збитків, завданих стихійним лихом або іншими надзвичайними подіями, на визначених ринках товарів або послуг, перелік яких встановлюється законодавством;
-	подання допомоги, в тому числі створення пільгових економічних умов окремим регіонам з метою компенсації соціально-економічних втрат, викликаних важкою екологічною ситуацією;
-	здійснення державного регулювання, пов’язаного з реалізацією проектів загальнонаціонального значення.
Слід зазначити, що у разі суспільної необхідності та з метою усунення негативного впливу на конкуренцію органи державної влади здійснюють стосовно існуючих монопольних утворень заходи антимонопольного регулювання відповідно до вимог законодавства та заходи демонополізації економіки, передбачені відповідними державними програмами, за винятком природних монополій. В свою чергу, органам державної влади та органам місцевого самоврядування забороняється приймати акти або вчиняти дії, спрямовані на економічне посилення існуючих суб’єктів господарювання-монополістів та утворення без достатніх підстав нових монопольних утворень, а також приймати рішення про виключно централізований розподіл товарів.
Господарський процесуальний кодекс України [30]. Згідно з Господарським процесуальним кодексом України право на звернення до господарського суду мають підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб’єкта підприємницької діяльності (далі – підприємства та організації), згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Господарський суд порушує справи за позовними заявами:
-	підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів;
-	державних та інших органів, які звертаються до господарського суду у випадках, передбачених законодавчими актами України;
-	прокурорів, які звертаються до господарського суду в інтересах держави;
-	Рахункової палати, яка звертається до господарського суду в інтересах держави в межах повноважень, що передбачені Конституцією та законами України.
Господарським судам підвідомчі:
1)	справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав, крім: спорів про приватизацію державного житлового фонду; спорів, що виникають при погодженні стандартів та технічних умов; спорів про встановлення цін на продукцію (товари), а також тарифів на послуги (виконання робіт), якщо ці ціни і тарифи відповідно до законодавства не можуть бути встановлені за угодою сторін; спорів, що виникають із публічно-правових відносин та віднесені до компетенції Конституційного Суду України та адміністративних судів;2
2)	 справи про банкрутство;
3)	 справи за заявами органів Антимонопольного комітету України, Рахункової палати з питань, віднесених законодавчими актами до їх компетенції;
4)	 справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між юридичною особою та її учасниками (засновниками, акціонерами, членами), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи, пов’язаними із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності такої особи, крім трудових спорів;
5)	 справи у спорах щодо обліку прав на цінні папери;
6)	 справи у спорах, що виникають із земельних відносин, в яких беруть участь суб’єкти господарської діяльності, за винятком тих, що віднесено до компетенції адміністративних судів.
Кодекс адміністративного судочинства України [69]. Даний Кодекс визначає юрисдикцію, повноваження адміністративних судів щодо розгляду адміністративних справ, порядок звернення до адміністративних судів та порядок здійснення адміністративного судочинства. Завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб’єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб’єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження. 
Юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.
Такою є система основних національних законів (кодексів), що включає в себе законодавство України про захист економічної конкуренції.
До основних міжнародно-правових актів у даній сфері можна віднести наступні: Договір «Про проведення узгодженої антимонопольної політики» [35]; Договір між Урядом України та Урядом Грузії «Про співробітництво у галузі конкурентної політики» [34], Паризька конвенція «Про охорону промислової власності від 20 березня 1883 року» [110, с. 320]. Серед нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України у даній сфері – Постанова Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку надання Кабінетом Міністрів України дозволу на узгоджені дії, концентрацію суб’єктів господарювання» [123]; Постанова Кабінету Міністрів України «Про встановлення розміру плати за подання скарги відповідно до статті 18 Закону України «Про здійснення державних закупівель» [122], тощо. Окрему увагу слід приділяти і нормативно-правовим актам Антимонопольного комітету України, що направлені на деталізацію та роз’яснення норм Конституції та законів України у сфері захисту економічної конкуренції.

Розділ 4
ФАКТОРИ  ТА  МЕХАНІЗМИ  ПІДВИЩЕННЯ КОНКУРЕНТОСПРОМОЖНОСТІ  ПІДПРИЄМСТВ

4.1. Внутрішні і зовнішні фактори конкурентоздатності агропромислових підприємств на світовому ринку

В умовах посилення глобальних інтеграційних процесів в агропромисловій сфері економіки категорія конкурентоспроможності аграрних підприємств набуває глобального характеру. Тільки конкурентоспроможні підприємства можуть виробляти продукцію, відповідну вимогам міжнародних стандартів, реалізувати її не тільки на внутрішньому, а й на світових ринках, використовувати переваги міжнародного співробітництва в агробізнесі. 
Актуальність організації і управління ринковою діяльністю сільськогосподарських підприємств зростає в зв’язку із загостренням конкуренції на аграрному ринку як з боку вітчизняних, так і з боку зарубіжних товаровиробників, зокрема, це стосується аграрного виробництва, де виробляється 90% продовольчої продукції, близько 35% валового внутрішнього продукту. Чим вища конкурентоспроможність суб’єктів аграрного ринку, тим вища ефективність їх господарської діяльності. В світі загострюється проблема продовольчої кризи, а в Україні незадіяні в повному обсязі фактори інтенсифікації аграрного виробництва, що є важливим у формуванні конкурентних переваг. Тому підвищення конкурентоспроможності виробництва в аграрному секторі економіки має стати одним з найважливіших пріоритетів агропромислової політики України. Але спочатку спробуємо з’ясувати, які конкурентні переваги притаманні аграрним підприємствам.
Конкурентна перевага – це ексклюзивна цінність, якою володіє підприємство і яка дає їй перевагу перед конкурентами, що на світовому ринку пов’язано з міжнародним поділом праці.
Послідовність досягнення підприємством конкурентних переваг представлено на рисунку 4.1. 

2. Виявлення наявних або потенційних можливостей, компетенцій для отримання конкурентної переваги

1. Визначення джерела конкурентної переваги

3. Проведення аналізу та оцінки конкурентних переваг

4. Розробка стратегій конкурентних переваг

5. Передбачення реакції конкурентів

Рис. 4.1. Послідовність досягнення агропромисловими підприємством конкурентних переваг

Джерелом конкурентних переваг для України з урахуванням її місця у міжнародному поділу праці в аграрній сфері є: 
1)	природно-кліматичні умови (рівнинний рельєф, помірний клімат, великі площі сільгоспугідь, великі за розміром площі окремих полів і т.д.);
2)	ресурсні можливості (корисні копалини, мобільні трудові ресурси та ін.);
3)	географічне положення (наявність транспортних коридорів, вигідний радіус доставки сільгосппродукції, транзитне положення і т. д.);
4)	кон’юнктурні (високий попит на основні експортоорієнтовані культури, можливість створення аграрних пулів і т.д.).
Велика кількість конкурентних стратегій зумовлена багатогранністю аспектів, що використовуються при зміні або захисті конкурентної позиції. Проте, відмінності стратегій дуже подібні при розгляді мети діяльності підприємства на ринку і типів конкурентних переваг, які підприємство намагається здобути [61]. 

Таблиця 4.1
Перелік зовнішніх факторів конкурентних переваг аграрного підприємства на глобальних ринках*
Зовнішні чинники конкурентної переваги аграрного підприємства	Що необхідно зробити для досягнення та використання конкурентної переваги Україною	
1.	Рівень конкурентоспроможності галузі
2.	Державна підтримка малого та середнього бізнесу в країні та регіонах
3.	Відкритість суспільства і ринків
4.	Національна система стандартизації і сертифікації
5.	Державна підтримка розвитку людини
6.	Державна підтримка науки та інноваційної діяльності
7.	Якість інформаційного забезпечення управління на всіх рівнях ієрархії
8.	Наявність доступних і дешевих природних ресурсі
9.	Система підготовки і перепідготовки управлінських кадрів у країні
10.	Кліматичні умови та географічне положення країни або регіону
11.	Рівень конкуренції у всіх галузях діяльності в країні	Вжити заходів щодо підвищення конкурентоспроможності галузі або піти з неї в іншу, більш конкурентоспроможну галузь
Переробити систему підтримки з малого та середнього бізнесу, зорієнтувавши її на ефективне і законослухняне ведення бізнесу
Активізувати роботи у галузі міжнародного співробітництва, посилити контроль дотримання міжнародних стандартів і угод, правове забезпечення гармонізації з міжнародною системою
Збільшити в десятки разів у бюджеті видатки на освіту, охорону здоров’я і соціальну сферу Удосконалити систему трансфертів (розробка нововведень, їх інновація і дифузія), збільшити видатки з бюджету на науку
Створити єдиний національний інформаційний центр за сферами або галузями народного господарства, що відповідають останньому слову науки і техніки 
Налагодити державний контроль за витрачанням природних ресурсів
Збільшити надходження міжнародних, державних і спонсорських інвестицій у дану сферу, витрачання яких повинно знаходитися під державним контролем і давати конкретний результат
Охороняти навколишнє природне середовище
Комплексно формувати і реалізовувати ринкові відносини	
*Джерело: [63]

Далі вважаємо за доцільне, розглянути основні фактори конкурентної переваги аграрного підприємства, які поділяються на зовнішні і внутрішні. Нижче будуть наведені типові конкурентні переваги, характерні для гіпотетичного підприємства. На наш погляд, конкретне сільськогосподарське підприємство може мати лише кілька з перерахованих конкурентних переваг.
У таблиці 4.1 наведено перелік зовнішніх факторів конкурентної переваги підприємства, а в таблиці 4.2 – перелік внутрішніх факторів глобальної конкурентної переваги та представлені необхідні заходи щодо досягнення конкурентоспроможності [63]. 

Таблиця 4.2
Перелік внутрішніх факторів конкурентної переваги аграрного підприємства*
Внутрішні чинники конкурентної переваги аграрного підприємства	Що необхідно зробити для досягнення і використання конкурентної переваги	
1	2	
1. Структурні
1.1. Місія організації.
1.2. Організаційна структура організації.
1.3. Облік і регулювання виробничих процесів.
1.4. персонал.
1.5. Інформаційна та нормативно-методична база управління.
1.6. Сила конкуренції на виході і вході системи.	Місія повинна містити оригінальну ідею, ексклюзивну сферу діяльності, конкуренто-спроможний продукт, популярну товарну марку і т.д. Організаційна структура повинна будуватися на основі дерева цілей організації з горизонтальною координацією всіх робіт менеджером по конкретному товару (проблемно-цільова організаційна структура).
Включити в структуру організації засоби автоматизації обліку дотримання принципів пропорційності, безперервності, паралельності, ритмічності протікання окремих процесів.
Постійно здійснювати відбір персоналу, підвищувати його кваліфікацію та створювати умови для просування, мотивувати якісну і ефективну працю з метою забезпечення конкурентоспроможності персоналу.
При проектуванні і розвитку структур в інформаційні системи слід закладати якісну інформацію і нормативно-методичні документи.
При виборі сфери діяльності та постачальників сировини, матеріалів, комплектуючих виробів, устаткування, кадрів і т.д. аналізувати силу конкуренції і вибирати конкурентоспроможних постачальників.	

Продовження таблиці 4.2
1	2	
2. Ресурсні
2.1. Доступ до якісної дешевої сировини і інших ресурсів
2.2. Оптимізація ефективності використання ресурсів	Стежити за параметрами ринку, щоб не упустити можливий доступ до якісної і дешевої сировини.
Підтримувати роботу з оптимізації ресурсів, так як глобальна мета конкуренції – економія ресурсів і підвищення якості життя.	
3. Технічні
3.1. Патентований товар
3.2. обладнання
3.3. Якість виготовлення товарів	Продовжувати роботу зі збільшення кількості винаходів і патентів.
Збільшувати питому вагу прогресивного технологічного обладнання.
Застосовувати сучасні методи контролю і стимулювання якості для утримання конкурентної переваги.	
5. Ринкові
5.1. Доступ до ринку ресурсів, необхідних організації
5.2. Доступ до ринку нових технологій
5.3. Лідируюче положення на ринку товарів
5.4. Ексклюзивність каналів розподілу
5.5. Ексклюзивність реклами товарів організації
5.6. Прогнозування політики ціноутворення і ринкової інфраструктури	Для отримання цієї переваги необхідно вивчити параметри ринків на вході системи (підприємства), а для його збереження – проводити моніторинг ринкової інфраструктури.
Для утримання цієї головної переваги необхідно постійно вживати заходів щодо утримання всіх конкурентних переваг організації.
Для збереження переваги необхідні висока кваліфікація працівників реклами та достатні кошти на неї.
Для збереження цієї конкурентної переваги необхідно застосувати дію законів попиту, пропозиції, конкуренції та ін.	
6. Ефективність функціонування підприємства (показники прибутковості, інтенсивність використання капіталу, фінансова стійкість підприємства)	Для утримання своїх конкурентних переваг організація повинна підвищувати науковий рівень управління.	
*Джерело: [137]

Прояв зовнішніх факторів, якнайменш, залежить від підприємства, тому що в основному вони формуються від рівня конкурентоспроможності країни. Фактори, ж, які досягаються і реалізуються персоналом, де особливу роль відіграють керівники, називаються внутрішніми (табл. 4.2).
Виходячи з даної таблиці, можна зробити висновок, що чим вище сила конкуренції в галузі, тим менше буде прибутковість і собівартість, але вища інтенсивність і якість товарів.
Перераховані в таблицях 4.1 і 4.2 зовнішні і внутрішні чинники конкурентної переваги є максимально можливими для аграрного підприємства. Для конкретного підприємства кількість конкурентних переваг може бути будь-якою в умовах нестабільності зовнішнього середовища.
Заради підвищення конкурентоспроможності підприємства покращують свої економічні показники (обсяг продаж, прибуток, активи, рентабельність продаж, рентабельність активів, прибуток на оновлення), наприклад скорочують витрати з доставки своїх вантажів [168, с. 24]. 
Також, для більш успішного просування на ринки розвинутих країн вирощування експортної органічної продукції аграрними підприємствами доцільно організувати у формі спільних підприємств з провідними світовими компаніями – виробниками продуктів харчування, що сприяло б притоку інвестицій, а також надало б кінцевій продукції відповідного іміджу та рекламного супроводу. 
На підставі розглянутих нами вище концепцій конкурентоздатності підприємств, пропонуємо всю сукупність факторів, що визначають відношення споживача до самого суб’єкта господарювання і його продукції або послузі, розділити на внутрішні та зовнішні відповідно до таблиці 4.3.
Якщо узагальнити висловлювані різні погляди на конкурентоздатність підприємств, можна зробити висновок, що конкурентноздатними можна вважати ті господарюючі суб’єкти, які ефективно функціонують на ринку та надають споживачу конкурентоздатні товари [64].
Підприємства, які не підвищують своєї конкурентоспроможності, не застосовують культуру загальної якості, приречені на поразку, в цьому випадку можливість виживання підприємства в умовах постійної конкурентної боротьби залежить від його конкурентоспроможності. Із проведеного аналізу ми бачимо, що ніде із наведених понять майже не присутні такі складові конкурентоспроможності як відтворення основних і оборотних фондів, тому вважаємо за доцільне надати авторське визначення конкурентоспроможності підприємства.  
Таблиця4.3
Фактори конкурентоздатності підприємств*
Внутрішні фактори	Зовнішні фактори	
1. Структурні		1. Правове регулювання сфери торгівлі	
2. Ресурсні	2. Рівень конкурентоздатності регіону, галузі, країни	
3. Технічні	3. Державна підтримка розвитку підприємництва	
4. Управлінські	4. Правове регулювання функціонування країни та регіону	
5. Ринкові	5. Відкритість суспільства і ринків	
6. Ефективність функцій організації	6. Науковий рівень управління економікою країни, галузі, регіону	
	7. Національна система стандартизації і сертифікації	
	8. Державна підтримка розвитку людини	
	9. Державна підтримка науки та інноваційної діяльності	
	10. Якість інформаційного забезпечення управління на всіх рівнях ієрархії	
	11. Податкові, процентні ставки в країні та регіонах	
	12. Система підготовки і перепідготовки персоналу	
	13. Кліматичні умови та географічне положення країни або регіону	
	14. Рівень конкуренції в даній сфері діяльності	
*Джерело: [65].

Поняття конкурентоспроможності підприємств, на наш погляд, повинно трактуватися таким чином: «Конкурентоспроможність підприємства – це можливість постійної оптимізації потенціалу підприємства як відкритої системи для розширеного  відтворення та поліпшення споживчих властивостей  виробляємої продукції» [65]. У випадку активних економічних об’єктів – підприємств і організацій, які існують на ринку, конкурентоспроможність являє собою категорію ефективності, але на більш високому рівні.
Аналіз структури і змісту різних трактувань поняття «конкуренція» дозволяє зробити висновок, що в даний час існує безліч різноманітних визначень і кожний з них характеризує один з безлічі аспектів конкуренції. З урахуванням розглянутих наукових праць було запропоновано термін конкурентоспроможності підприємства, який найбільш повно, на  нашу думку, розкриває сутність поняття. Нами доведено актуальність подальшого розвитку теорії конкурентоспроможності, а також проведений аналіз базових понять конкуренція – конкурентоспроможність – конкурентоспроможність підприємства. 
Терміни «конкурентоспроможність» і «конкурентоздатність» є відносно новими для вітчизняної економічної школи. Доцільність їх використання у науковій літературі обумовлена потужним становленням і інтенсивним розвитком вільного конкурентного середовища на більшості вітчизняних ринків.  До 90-х років минулого століття для опису результативності діяльності господарюючих суб’єктів на Україні більш уживаним був інший термін – «ефективність», який, хоча і не втратив сьогодні своєї важливості, проте є недостатнім для опису зовнішньої відносної результативності діяльності підприємств і підприємців. 
Сьогодні питання конкурентоспроможності (конкурентоздатності) є досить актуальним і широко висвітлене у сучасній вітчизняній та зарубіжній науковій літературі [21; 53; 135]. При цьому особлива увага приділяється ідентифікації поняття  «конкурентоспроможність», економічних систем у якості її об’єктів,  опису методик і алгоритмів визначення конкурентоспроможності різних об’єктів. 
Найбільш вивченим є питання оцінювання конкурентоспроможності товару [28; 85; 149], значно менше – підприємств [24; 150]. 
Проблеми підвищення конкурентоспроможності підприємств аграрного сектора економіки були досліджені такими видатними ученими-економістами як В.Г. Андрійчук, М.В. Зубець, П.А. Лайко, Ю.О. Лупенко, М.Й. Малік,                                   В.Я. Месель-Веселяк, В.П. Ситник, О.М. Шпичак та інші. 
Проте кризові питання про економічні явища в глобальному масштабі вітчизняного аграрного сектора відносно регіональної адаптації загальної моделі інноваційно-інвестиційного розвитку сільськогосподарських підприємств залишаються відкритими [57]. 
Недостатня увага приділена адаптуванню методик оцінювання конкурентоспроможності до специфічних особливостей різних видів товарів  (продукції,  робіт, послуг, інформації).  
Для характеристики середовища господарювання, де присутня конкуренція, вживаними є поняття «конкурентоздатність» і «конкурентоспроможність». Спробуємо розібратися в цих категоріях. 
Конкурентоздатність – це винятково ринкова категорія, що визначає зовнішню ефективність функціонування різних об’єктів. Базовою складовою поняття є «конкуренція», тобто «боротьба», «змагання» юридичних або фізичних осіб за покупця в умовах дії жорсткого закону конкуренції як об’єктивного процесу «вимивання» неякісних товарів із ринку. 
Існуюче в російській мові єдине поняття «конкурентоспособность» більшістю вітчизняних науковців ідентифікується як «конкурентоспроможність». При цьому не враховується той факт, що в українській мові існує інше, дещо відмінне за значенням поняття «конкурентоздатність». Ці терміни мають по дві основи, перша з яких однакова й є похідною від слова «конкуренція», що означає «суперництво, боротьба, змагання» [23, с. 448]. Другу основу у слові «конкурентоспроможність» становить слово «спроможність», а у слові «конкурентоздатність» слово «здатність». Лінгвістичний аналіз даних слів дав змогу виявити наступне: 
• «здатний – який може, уміє здійснювати, виконувати, робити що-небудь, поводити себе певним чином» [23, с. 360]; 
• «спроможний – який має здатність виконувати, здійснювати, робити і т. ін. що-небудь; який має здібності до чого-небудь, уміє здійснювати, виконувати щось;  який може,  має можливості здійснити що-небудь» [23, с. 1182]. 
Відповідно до цього, ми пропонуємо, такі визначення понять конкурентоздатність і конкурентоспроможність: 
• конкурентоздатність – це здатність певного об’єкта (товару, підприємства, регіону, країни) витримувати конкуренцію порівняно з аналогічними об’єктами на даному ринку; 
• конкурентоспроможність – це комплекс характеристик об’єкта (товару, підприємства, регіону, країни), який визначає його потенційний результат на ринку.  
Отже, конкурентоздатність визначається відносно об’єктів, які вже діють на ринку, а конкурентоспроможність – новостворених, тобто до тих, які тільки мають виходити на ринок. Таким чином, на наш погляд, конкурентоздатність підприємства – це відносна комплексна характеристика, що виражає відмінність у розвитку конкретного підприємства від розвитку інших за ступенем задоволення товарами потреб споживачів і за ефективністю виробничої діяльності. 
Конкурентоспроможність галузі – здатність товаровиробників однієї галузі народного господарства забезпечити випуск конкурентоспроможної продукції чи надання послуг. Основною задачею даної конкуренції є  зниження витрат виробництва, підвищення якості продукції.
Конкурентоспроможність регіону – здатність товаровиробників, які діють в даному регіоні у різних галузях народного господарства і випускають різнорідні види продукції за однакових витрат капіталу, розподіляти свої капітали в  головні життєво необхідні галузі, які в короткостроковому періоді є нерентабельними з метою отримання додаткового прибутку в довгостроковому періоді  в межах концернів і конгломератів.
Отже, конкурентоспроможність потрібно розглядати в єдиному ланцюгу на рівні продукції - підприємства - галузі - регіону - держави (рис. 4.2). 
Застосовуючи поняття конкуренції і конкурентоспроможності на ринках сільськогосподарської продукції, необхідно відмітити певну специфічну особливість: на кожному конкретному ринку  якість продукції (цукру, зерна, молока, м’яса тощо) визначається відповідністю стандартам. У цьому разі відсутні явні чи приховані відмінності, що сприймаються покупцем як основа для вищої чи нижчої ціни. Тобто виробники продукції, яка відповідає стандартам якості, не мають підстав знижувати ціну для заохочення покупців, оскільки вони можуть втратити прибутки. Якісні параметри ефективності визначаються мірою відхилення якості продукції підприємства від встановлених стандартів шляхом порівняння обсягів продукції, що відповідає стандартам, до загального обсягу виробництва продукції на підприємстві.

Конкурентоздатність держави

Конкурентоздатність регіону

Сільське господарство

Переробка

Матеріальне забезпечення

Конкурентоздатність галузей 
аграрного сектору економіки

Конкурентоздатність підприємства

Конкурентоздатність продукції

Рис. 4.2. Формування конкурентоздатності на різних рівнях*
*Джерело: власні дослідження

В умовах нестабільності ринкової системи важливо зарекомендувати продукцію на ринку, як таку що володіє конкурентною перевагою. Для виведення товару на ринок необхідний облік численних факторів і детальний аналіз ситуації на ринку, включаючи не тільки економічні, а й соціальні, культурні, політичні чинники. Необхідний точний розрахунок кількості ресурсів і фінансових надходжень. Підприємство має усвідомлювати доцільність випуску тієї або іншої продукції і здатність цієї продукції мати переваги перед конкурентами.
У аграрному секторі виробництва підприємство повинно чітко визначити стратегію своєї конкурентної поведінки на відповідному товарному ринку. Для цього підприємство повинно знайти свою конкурентну перевагу, що створить для нього певну перевагу в порівнянні з підприємствами-конкурентами [37].
Для сільськогосподарської продукції конкурентоспроможність може вимірюватися такими показниками як термін зберігання продукції, безпечність, відповідність стандарту, величиною вмісту певних елементів (відсоток жиру, цукру тощо), зручністю упаковки, виходом готової продукції) сировини тощо. Механізм впливу ринкового середовища можна поділити на зовнішній та внутрішній. На ринку, близькому за структурою до ринку досконалої конкуренції, більша частина факторів ринкового середовища не може бути змінена підприємством. Ці фактори є зовнішніми. Вміння пристосовуватися до них і буде визначати ступінь ефективності ринкової діяльності підприємства-виробника сільськогосподарської продукції. Конкурентоздатність підприємства-виробника сільськогосподарської продукції визначається широким колом чинників: цінових, технологічних, якісних, організаційних та ін.
результати дослідження світових проблем підвищення конкурентоспроможності неможливо автоматично і в повному обсязі впровадити у вітчизняну економіку, оскільки існують різні умови і рівні її розвитку. 
Значну питому вагу вітчизняної тваринницької продукції роблять дрібні селянські домогосподарства. На наш погляд, це передусім пов’язано з тим, що не ведеться цілеспрямована робота із впровадження науково обґрунтованих технологій утримання худоби, селекції у тваринництві та рослинництві. Усе це призводить до того, що продукція не відповідає вимогам якості і безпеки у рамках угод світової (СОТ) організації торгівлі і вимогам ЄС і є не конкурентоспроможною. 
На сьогодні, за даними Глобального звіту про конкурентоспроможність Всесвітнього економічного форуму, Україна займає з ефективності ринку товарів 101 місце з 131 країни світу, а з інтенсивності конкуренції на внутрішніх товарних ринках – 93 місце.
У 2010 році Україна за рейтингом конкурентоспроможності (табл. 4.4) WEF обійшла Румунію, Болгарію і Сербію, хоча перемістилася в рейтингу вниз із 69-го на 71-ше місце (за рахунок розширення списку країн, в яких проводилося дослідження) [171, с. 13-15].
Згідно з дослідженнями WEF, в Україні й досі відсутні перспективи для зростання рівня конкурентоспроможності. Ця організація розраховує ще один показник-потенціал зростання конкурентоспроможності і публікує рейтинг зростання конкурентоспроможності країн світу. 

Таблиця 4.4
Порівняльні позиції конкурентоспроможності України в аграрному ринку в порівнянні з другими країнами*

Досліджувані країни	Рейтинг конкурентоспроможності (місце)	Рейтинг зростання конкурентоспроможності (місце)	
	2007	2008	2009	2010	2007	2008	2009	2010	
Фінляндія	1	2	1	2	1	2	1	1	
США	2	1	2	1	2	1	2	2	
Швеція	6	6	3	4	9	3	3	3	
Данія	8	8	4	7	14	4	4	5	
Німеччина	4	4	5	3	17	14	13	13	
Велика Британія	7	3	6	6	12	11	15	11	
Швейцарія	5	5	7	5	15	6	7	8	
Естонія	28	30	28	27	29	26	22	20	
Латвія	41	45	29	49	47	44	37	44	
Словенія	32	27	30	31	31	28	31	33	
Чехія	34	34	35	35	37	40	39	40	
Угорщина	27	28	38	42	28	29	33	39	
Литва	50	40	40	36	43	36	40	36	
Словаччина	40	42	43	39	40	49	43	43	
Китай	43	38	46	47	39	33	44	46	
Польща	42	46	47	57	41	51	45	60	
Росія	56	58	65	61	63	64	70	70	
Україна	59	69	71	69	69	77	84	86	
Румунія	61	67	73	56	56	66	75	63	
Болгарія	68	68	74	75	59	62	64	59	
Грузія				92				94	
Зімбабве	65	70	75	82	75	79	97	99	
*Джерело: систематизовано автором на основі джерел інформації: [58, 128; 192].

Про низький рівень конкурентоспроможності вітчизняної сільськогосподарської продукції свідчить наступне:
1)	низька ефективність цієї галузі в порівнянні з іншими країнами – загрозливим, з точки зору продовольчої безпеки, можна рахувати істотне зниження рівня рентабельності основних видів продукції сільського господарства;
2)	невелика частка підприємств, сертифікованих за міжнародними стандартами (тільки 3% м’ясопереробних комбінатів, 34,6% молокопереробних підприємств мають міжнародні сертифікати);
3)	низька якість продукції внаслідок того, що 60% сільськогосподарської продукції виготовляється дрібними приватними господарствами населення, обмежені фінансовими, матеріальними, технологічними, інформаційними ресурсами, внаслідок чого виготовлена в цих господарствах продукція втрачає конкурентні переваги [99]. 
На нашу думку, значною мірою перешкоджають зміцненню конкурентоспроможності вітчизняної продукції аграрного сектора на зовнішніх ринках наступні чинники: 
1) низький рівень розвитку вітчизняної фінансово-кредитної системи (відсутність галузевих кооперативних банків, нерозвиненості в Україні сфери страхування кредитних і виробничих ризиків); 
2) нерозвиненість інфраструктури аграрного сектора, призводить до збільшення вартості виробництва, значних втрат продукції під час її транспортування і зберігання; 
3) переважно низький рівень спеціалізації функціонуючих господарств – більшість вітчизняних сільськогосподарських підприємств займаються рослинництвом і тваринництвом, роблячи при цьому 10-20 найменувань продукції (іноді 3-5); 
4) недостатність державного цільового фінансування науково-прикладних розробок в аграрному секторі обмежує продуктивність сільськогосподарського виробництва; 
5) фактичне знищення кооперативних традицій привело до збільшення частки виробництва сільськогосподарської продукції в господарствах населення (82% – в заготівлі молока, 63% – в заготівлі м’яса, 50% – в заготівлі яєць. 
4.2. Систематизація факторів підвищення конкурентоздатності агропромислових підприємств на світовому ринку

Існуюча конкурентна боротьба між господарюючими суб’єктами аграрного сектора змушує їх ефективно використовувати наявні ресурси, підвищувати якість товарів і послуг, постійно диференціювати виробництво та продукцію. Наявність міжрегіональних і міжнародних зв’язків сільськогосподарських підприємств свідчить про те, що вони активно беруть участь у експортно-імпортних операціях, а також про те, що в конкурентній боротьбі в межах регіону беруть участь підприємства з інших регіонів, з інших країн. Це значно загострює характер конкуренції, але в той же час підвищує ефективність діяльності сільськогосподарських підприємств на продовольчому ринку.
Для визначення конкурентних позицій фірми на ринку необхідно виділити фактори, що впливають на можливості виграшу або програшу в конкурентній боротьбі. Крім того, аналіз факторів допомагає виявити сильні й слабкі сторони у діяльності підприємства та в роботі його конкурентів, розробити заходи й засоби, за рахунок яких підприємство змогло б підвищити конкурентоспроможність і забезпечити свій успіх, збільшити свою частку в продажах на конкретному товарному ринку. 
На наш погляд, фактор конкурентоспроможності підприємства – це рушійна сила, причина події або процесу. Вивчення факторів дає змогу визначити, наскільки вони сприяють або перешкоджають досягненню конкурентоспроможності підприємства.
Рівень конкурентоспроможності підприємства в кожний конкретний момент часу визначається спільним впливом ряду факторів. Ці фактори неоднакові за походженням, характером і рівнем впливу, у зв’язку з цим ефективне управління конкурентоспроможністю підприємств можливо за умови виявлення факторів і науково обґрунтованої класифікації.
Проведений аналіз економічної літератури з проблеми дослідження показав, що існують різні класифікації факторів конкурентоспроможності підприємства. Результати виконаного аналізу викладено в таблиці 4.5.

Таблиця 4.5
Класифікація факторів конкурентоспроможності за ознаками їх розподілу* 
Автор	Класифікація факторів	Ознаки розподілу	
А.А. Томпсон-мол, 
А.Дж. Стрікленд	Ключові фактори успіху (КФУ) поділяють на такі:
- що залежать від технології;
- які належать до сфери виробництва;
- що стосуються реалізації продукції;
- котрі входять до сфери маркетингу;
- що відносяться до професійних навичок;
- пов’язані з організаційними можливостями;
- інші КФУ	Об’єкт дослідження	
М. Портер, Б. Скотт,            Дж. Лодж, Дж. Бауер,           Дж. Зюсман, Л. Тайсон	- основні та розвинуті;
- загальні та спеціалізовані;
- природні та штучно створені	Природа виникнення	
А. Ніколаєв
Н. Яшин	Зовнішні та внутрішні	Сфера дії	
А. Костін	Контрольовані і неконтрольовані; керовані та некеровані	Керованість	
О. Філатов	Інтегральні та специфічні	Рівень спеціалізації	
О. Кравченко	Мікрорівневі, мезорівневі, макрорівневі	Конкурентний рівень	
*Джерело: власні дослідження.

Велику увагу проблемі виявлення ключових факторів успіху в конкурентній боротьбі приділили А.А. Томпсон-мол і А.Дж. Стрікленд. На їх думку, ключові фактори успіху (КФУ) – «це ті дії з реалізації стратегії, конкурентні можливості, результати діяльності, які кожна фірма повинна забезпечувати (або прагнути до цього), щоб бути конкурентоспроможною й домагатися фінансового успіху. КФУ – це ті фактори, яким фірма повинна приділяти особливу увагу, тому що вони визначають успіх (або провал) фірми на ринку, її конкурентні можливості, що безпосередньо впливають на її прибутковість» [147, с. 151].
У зв’язку з цим найважливішим аналітичним завданням підприємства є визначення цих ключових факторів успіху з урахуванням переважних і прогнозованих умов розвитку країни або секторів економіки.
Професор Гарвардського університету М. Портер пропонує ділити всі фактори конкурентоспроможності підприємства на кілька типів [117]. По-перше, на основні та розвинуті фактори. Основними факторами є природні ресурси, кліматичні умови, некваліфікована та напівкваліфікована робоча сила, дебетний капітал тощо. Розвинуті фактори – сучасна інфраструктура обміну інформацією на підприємстві, висококваліфіковані кадри і дослідні відділи.
Іншою ознакою розподілу факторів конкурентоспроможності є рівень спеціалізації.
Всі фактори конкурентоспроможності поділяють на спеціалізовані та загальні. До спеціалізованих факторів належать вузькоспеціалізований персонал, специфічна інфраструктура, бази даних у певних галузях знань тощо. Загальні фактори зустрічаються часто і дають обмежені конкурентні переваги, а спеціалізовані фактори створюють довгострокові умови для забезпечення конкурентоспроможності.
І існує ще один принцип класифікації за Портером – розподіл факторів конкурентоспроможності на природні і штучно створені.
Природні включають географічне положення, природні ресурси. Штучно створені фактори – це фактори вищого порядку, які забезпечують більш стійку і високу конкурентоспроможність. А. Ніколаєв пропонує класифікувати фактори конкурентоспроможності на внутрішні і зовнішні [102].
Така сама класифікація факторів наведена в праці Н. Яшина [175]. Під зовнішніми факторами дослідник розуміє, по-перше, заходи державного економічного й адміністративного впливу на виробника, по-друге, основні характеристики ринку діяльності підприємства (його тип, місткість, наявність і можливості конкурентів, забезпеченість, склад і структура трудових ресурсів). По-третє, діяльність суспільних і недержавних інститутів, політичних партій, рухів, блоків.
До внутрішніх факторів Н. Яшин відносить потенційні можливості самого підприємства: виробничо-технологічний, науково-технічний, маркетинговий, фінансово-економічний, кадровий потенціал, ефективність виробничого контролю і реклами, рівень матеріально-технічного забезпечення, рівень сервісного й гарантійного обслуговування, рівень підготовки та розробки виробничих процесів.
А. Костін фактори конкурентоспроможності підприємства ділить на: зовнішні і внутрішні; контрольовані і неконтрольовані; керовані та некеровані [74].
Зовнішні – це економічні фактори навколишнього середовища, які виявляються у сферах виробництва, обігу і споживання.
Внутрішні – це фактори самого підприємства, що впливають на ринок.
Керовані – це ті фактори, на які підприємство впливає і може контролювати. До некерованих відносяться ті фактори, на які в підприємства відсутні засоби і способи впливу. Можна відзначити, що зовнішні фактори зазвичай є некерованими і неконтрольованими. Внутрішні – найчастіше контрольовані і керовані.
О. Філатов розподілив фактори, що впливають на конкурентоспроможність, на інтегральні і специфічні. До інтегральних факторів, які впливають як на зовнішнє, так і на внутрішнє середовище підприємства, він зарахував інноваційні, інвестиційні, фінансові, соціальні й економічні. Водночас до групи специфічних факторів, характерних для зовнішнього середовища підприємства, на його думку, відносяться законодавчі, правові, транспортні, а для внутрішнього середовища – нормативні, науково-технічні та виробничі [153, с. 30].
Підбиваючи підсумки щодо класифікації факторів на зовнішні і внутрішні різних авторів, варто відзначити, що вони мають багато спільного, а різняться, в основному, за рівнем деталізації.
О. Кравченко класифікує фактори конкурентоспроможності підприємства залежно від конкурентного рівня: макро-, мезо- і мікрорівневі фактори [76, с. 12-13].
Незважаючи на значну кількість підходів до класифікації факторів слід відзначити, що ніхто з вищеназваних авторів не цікавився особливостями конкурентоспроможності аграрного виробництва, тому на наш погляд, необхідно розглянуту цей напрям і доцільно запропонувати новий підхід. Ми вважаємо що для аграрного підприємства, фактори можна поділити на чотири групи: техніко-економічні, комерційні, нормативно-правові та природні                   (рис. 4.3).

Техніко-економічні

Інноваційний потенціал

Виробничий потенціал

Якість

Конкуренто-спроможність продукції 

Витрати на експлуатацію
або споживання продукції

Фінансовий потенціал

Сервіс

Кон’юнктура ринку

Реклама

Імідж підприємства

Комерційні

Нормативно-правові

Вимоги екологічної
безпеки використання продукції

Патентно-правові вимоги

Природні

Родючість ґрунту

Кліматичні умови

Цілісність земельного масиву

Рельєф місцевості

Фактори конкурентоспроможності 
аграрного підприємства

Рис. 4.3. Класифікація факторів конкурентоспроможності аграрного підприємства*
*джерело: дороблено автором за матеріалами [134]

Техніко-економічні фактори включають: якість, продажну ціну та витрати на експлуатацію (використання) або споживання продукції. Ці компоненти залежать від продуктивності й інтенсивності праці, витрат виробництва тощо.
Комерційні фактори визначають умови реалізації товарів на конкретному ринку, і включають:
1) кон’юнктуру ринку (рівень конкуренції, співвідношення між попитом і пропозицією конкретного товару, національні та регіональні особливості ринку, що впливають на формування платоспроможного попиту на продукцію);
2) сервіс (наявність дилерсько-дистриб’юторських пунктів виробника і магазинів фірмової торгівлі в регіоні покупця, якість обслуговування);
3) рекламу (наявність і дієвість реклами й інших засобів впливу на споживача з метою формування попиту);
4) імідж фірми (популярність торговельної марки, репутація фірми, компанії, країни).
Нормативно-правові фактори відображають вимоги технічної, екологічної та іншої (можливо, морально-етичної) безпеки використання товару на конкретному ринку, а також патентно-правові вимоги (патентної чистоти і патентного захисту). У випадку невідповідності товару чинним у розглянутий період на конкретному ринку нормам і вимогам, стандартам і законодавству товар не може бути проданий на цьому ринку.
Природні факторі при екстенсивному виробництві та слабкої матеріальної бази аграрних виробників відіграють важливу роль, бо найменш контрольовані людиною. Серед них слід зазначити: природна родючість ґрунту, кліматичні умови, рельєф місцевості, цілісність земельного масиву. Саме ці фактори, на наш погляд, найбільш повно відображають специфіку аграрного виробництва і в цьому напрямку існує ще багато науково недосліджених питань.
Всі вище названі фактори також можна класифікувати на внутрішні і зовнішні. До внутрішніх відносяться:
а) інноваційний, виробничий та фінансовий потенціал;
б) якість і ціна товару;
в) сервіс, реклама й імідж фірми;
г) конкурентоспроможність продукції;
д) витрати на експлуатацію або споживання продукції.
До зовнішніх:
– кон’юнктура ринку;
– конкурентне середовище;
– нормативно-правові та патентні вимоги і стандарти.
Розглянуті фактори являють собою систему, що забезпечує конкурентоспроможність аграрної продукції і, відповідно, організації в цілому. Значення кожного окремого фактора різне залежно від ринку, характеру конкуренції, стадії життєвого циклу продукції тощо.
При цьому слід зазначити наявність певного синергетичного ефекту взаємовпливу розглянутих факторів. Впливаючи на конкурентоспроможність продукції, фактори приводять до зміни один одного.
Висока конкурентоспроможність аграрних підприємства є гарантом одержання високого прибутку в ринкових умовах. При цьому підприємство має за мету досягти такого рівня конкурентоспроможності, що допомагав би їй виживати протягом тривалого періоду.
Управління конкурентоспроможністю передбачає вжиття ряду заходів для систематичного вдосконалювання продукції, постійний пошук нових каналів її збуту, нових груп покупців, шляхів поліпшення сервісу, реклами.
Виходячи з розглянутої вище концепції конкурентоспроможності аграрного підприємства і критичного аналізу наведених класифікацій, розуміння під чинниками конкурентоспроможності аграрного виробництва тих явищ і процесів виробничо-господарської діяльності підприємств та соціально-економічного життя суспільства, які викликають зміну абсолютної та відносної величини витрат на виробництво і реалізацію продукції, а в результаті – зміну рівня конкурентоспроможності самих аграрних та агропромислових підприємств, запропоновано класифікувати фактори конкурентоспроможності цих підприємств на техніко-економічні, комерційні нормативно-правові та природні на основі розподілу факторів конкурентоспроможності на внутрішні та зовнішні. Виокремленні фактори дали змогу виділити чотири основні групи параметрів, які суттєво впливають на рівень конкурентоспроможності аграрних підприємств.
Процес виробництва сільськогосподарської продукції триває місяці, тому на етапі визначення виробничої програми аграрного підприємства дуже важко вчасно реагувати на зміни попиту споживачів та підвищувати конкурентоздатність товару в рамках уже сформованих схем виробництва на ринках. Маркетинг є основою кращої організації виробництва, посилення конкурентоспроможності господарюючого суб’єкта на ринку, формування його іміджу в соціально-економічному середовищі. У свою чергу основою маркетингу є постійний та системний аналіз ринку, передусім покупців і конкурентів, що дозволяє підприємствам розробляти ефективні товарні та цінові стратегії, спрямовані на конкретні сегменти споживачів продукції, надаючи при цьому підприємствам певних конкурентних переваг.
Проблема конкурентоспроможності є визначальною в промисловому та аграрному розвитку країн світу. Вона має глобальний характер, тому що з однієї сторони, визначає багато аспектів економічної і соціальної політики країн, а з іншої – торкається інтересів всіх їхніх громадян, що виступають у ролі споживачів. Конкурентоспроможність – це концентрований вираз всієї сукупності можливостей країни регіону, галузі, будь-якого виробника створювати, виробляти і реалізовувати товари та послуги. Як правило, поняття конкурентоспроможності пов’язують з товаром. Оскільки за кожним товаром стоять відповідні виробники, то можна говорити про конкурентоспроможність фірм, підприємств, а також країн, де вони розташовані.
Поняття конкурентоспроможності аграрних підприємств набагато складніше і трактується досить неоднозначно. У загальному вигляді конкурентоспроможність сільськогосподарського підприємства може бути визначена як його порівняльна перевага стосовно інших підприємств даної галузі усередині країни і за її межами. У випадку активних економічних об’єктів – підприємств і організацій, представлених на ринку, конкурентоспроможність являє собою категорію ефективності, але на більш високому рівні.

4.3. Організаційний розвиток як інструмент росту конкурентоспроможності підприємства в умовах глобалізації

Процеси глобалізації, світова фінансова криза й нестабільна ситуація в економіці України обумовлюють необхідність пошуку промисловими підприємствами шляхів підвищення своєї конкурентоспроможності як на внутрішньому, так і на зовнішньому ринках. Вибір Україною інноваційної моделі розвитку вказує на один зі шляхів росту конкурентоспроможності підприємств промисловості за рахунок впровадження інновацій: нових технологій, високотехнологічного устаткування, нових методів організації виробництва. Крім цих новацій ХХІ вік диктує нові умови, і сучасний менеджмент на перший план висуває проблему пошуку, залучення й утримання кваліфікованої робочої сили й талановитих працівників. Усі ці інновації й визначають конкурентні переваги промислових підприємств у найближчій перспективі.
Питання конкурентоспроможності підприємства розглядатися в багатьох роботах зарубізжних і вітчизняних авторів, таких як М. Портер, П.Ф. Друкер, А.А. Томпсон, А.Дж. Стрикленд, А.П. Градов, С.Ф. Покропивний,                              Р.А. Фатхутдинов і багатьох інших. Аналіз і узагальнення наукових праць по заданій тематиці, незважаючи на їхній широкий спектр, свідчить, що в науковій літературі проблема управління конкурентоспроможністю промисловим підприємством в умовах глобалізації висвітлена недостатнім чином.
Використовуючи процесний підхід до управління конкурентоспроможністю, виділимо пріоритетні напрямки в цій області, які вже розглядалися в роботах автора [39; 40; 42; 51; 101].
На першому місці перебуває стратегія управління інноваціями. Саме ця функціональна стратегія дає основний поштовх росту й зміцненню позицій підприємства. У рамках реалізації стратегії необхідно провести заміну (а не модернізацію) технологій виробництва, зміну устаткування й впровадження прогресивних форм організації виробництва й праці (наприклад, заснованих на концепції Lean). 
Наступна функціональна стратегія, яка підлягає перегляду – це стратегія управління персоналом, саме персонал є рушійною силою всіх змін на підприємстві. Необхідно підвищувати мотивацію праці, рівень залучення персоналу в управління підприємством, рівень стимулювання раціоналізаторства (як технічних пропозицій, так і пропозицій по організації виробництва й управління), розвивати компетенції персоналу, і те, без чого на сьогоднішній момент неможливі ніякі зміни, – рівень оплати праці.
Ще однієї зі стратегій є управління якістю продукції, як основна умова виходу на світовий ринок. У даний момент управління якістю на промисловому підприємстві повинне прийняти системний характер на основі здійснення основних управлінських функцій на всіх етапах життєвого циклу товару.
Глобалізаційні процеси у світовій економіці приводять до зростання взаємозв’язків і взаємозалежностей між різними економічними об’єктами, значному ускладненню структур підприємств і організацій і, як наслідок, загострюють проблеми управління ними. Сучасне успішне управління підприємством повинне враховувати вплив зовнішнього середовища, що швидко змінюється, й базуватися на вмінні керівництва вибрати вірний вектор розвитку організації.
Тому бачиться можливим у якості інструмента росту конкурентоспроможності запропонувати організаційний розвиток (ОР), що є досить новим та популярним підходом до розвитку підприємств на ринку України.
Одним з можливих варіантів подальшого розвитку концепції сталого функціонування вітчизняних підприємств є реалізація стратегії організаційного розвитку на підприємствах промисловості. Саме поняття організаційного розвитку в цей час є досить дискусійним, що зокрема пояснюється інтересом до проблеми не тільки з боку представників науки менеджменту, алі й з боку соціологів та соціальних психологів. Авторові бачиться, що організаційний розвиток можна трактувати ширше, ніж просте збільшення розмірів підприємства, зміну типу організаційної структури або ж впровадження нових методів організації праці. 
Американські соціологи Венделл Френч і Сесіл Белл, що розглянули у своїй книзі «Організаційний розвиток» історію його становлення, визначають його як «довгострокові програми по вдосконалюванню процесів організаційного відновлення й прийняття рішень, зокрема, за допомогою більш ефективного управління організаційною культурою, заснованого на співробітництві, – з особливим акцентом на культурі формальних робочих команд – за допомогою агента або каталізатора змін і з використанням теорій і методів прикладних наук про поведінку, включаючи дослідження дією» [182]. 
Сучасний погляд на проблему пропонує Мэтт Минахан, що очолює консалтингову компанію MM&Associates, він уважає, що ОР є «галузь знання й практичної діяльності, яка поліпшує результати діяльності організації й індивідуального розвитку, розглядаючи організацію як складну «систему систем», що існує усередині більшої системи, кожна з яких має власні характеристики й ступінь упорядкованості. Інтервенції ОР у цих системах містять у собі методологію й підходи в рамках стратегічного планування, організаційного дизайну, розвитку лідерства, управління змінами, управління результатами діяльності, коучинга, різноманіття й балансу між роботою й особистим життям» [193].
Тепер зупинимося на питаннях цілей ОР і критеріїв його ефективності.
Враховуючи специфіку вивчення організаційного розвитку й говорячи про очікувані результати ОР, можна сказати, що з одного боку, ці результати залежать від позиції автора й тієї сфери наукових знань, до якої він належить, тобто носять суб’єктивний і відображають поділювану автором ідеологію.
З іншого боку, більшість авторів у явній або прихованій формі говорять про позитивні результати процесу ОР і про якість змін, що відбуваються в ході ОР, яка задається соціокультурною специфікою організації. Слід обмовитися й відзначити, що В.В. Щербина у своїх роботах відзначає, що не всі моделі ОР передбачають оцінку позитивності.
Зведемо в таблицю 4.6 пропоновані різними науковими школами й підходами критерії ОР.

Таблиця 4.6
Очікуваний ефект організаційного розвитку 
Наукова школа, підхід	Очікуваний ефект	
•	Класична й емпірична школи [22]	Ефективність (продуктивність, прибуток, підвищення конкурентоспроможності)	
•	Школа поведінкових наук [84]	Організаційна компетентність і ефективність	
•	Школа соціальних систем,
•	неоінституціональна модель [184; 191]	•	Виживання організації, пристосування до змін зовнішнього середовища як «демонстративне»	
•	Ігрова й неомарксистська концепція організації [180]	•	Досягнення або збереження влади однієї групи (коаліції ролей) над інший	
•	Інноваційний і стратегічний підхід [11; 26; 95; 96; 120; 172; 178]	Відповідність властивостей, досягнутих організацією в результаті зміни, вихідному проекту; спровадження нововведення	
•	Конфліктний і конфліктно-ігровий підхід [177; 181]	Домінування усередині організації	
•	Теорія ресурсної залежності [186; 187]	Домінування поза організацією	
•	Структурно-ситуаційна теорія [86, с. 13-15]	•	Пристосування до змін зовнішнього середовища як «змістовне«	
•	Організаційно-екологічний підхід [173; 183]	•	Підвищення здатності організації до виживання	

Найчастіше в літературі протиставляться два критерії ОР – виживання й ефективність. Модель ефективності запропонована в теорії бюрократії М.Вебера, вона пропонує оцінку з погляду досягнення мети. Модель виживання (Ф. Селзник), навпаки, визначає сукупність умов і вимог для забезпечення існування системи. Терміни «функціонування», «розвиток», «виживання» не завжди однозначне трактуються в рамках різних теорій. Так функціонування розглядається як відтворення оптимальних способів свого існування, які забезпечують виживання організації; зміна – тобто адаптація до змін зовнішнього середовища, без чого організація не може вижити. У ряді теорій (наприклад, інноваційному підході) ці поняття взагалі протиставлятися. «Виживання» несе на собі негативний значеннєвий відтінок, як те, що стримує організацію від пошуку кращого способу функціонування, або ж асоціюється з «жалюгідним» функціонуванням під погрозою загибелі.
При розробці стратегій в області управління людськими ресурсами ефективність розглядається як інтегральний критерій ОР. Ефективність трактується як поліпшення всього й уся: удосконалювання результатів роботи, розвиток здатностей працівників, поліпшення відносин із зовнішнім середовищем (з акціонерами, споживачами, постачальниками й суспільством у цілому), удосконалення клімату в організації [13, с. 286-287]. Така позиція взагалі не продуктивна, оскільки не дозволяє визначити завдання, для розв’язку якої розробляється технологія. Однак саме існування подібної невиразності є прямим слідством ігнорування методологічних відмінностей на рівні теорії.
Організаційні екологи, експлуатуючи біологічні аналогії, припускають, що сама «живуча» структура – не та, яка є оптимально пристосованою до конкретних зовнішніх умов, а та, яка більш-менш пристосована до різних конфігурацій зовнішнього оточення. Тобто організація має широкий поведінковий репертуар у вигляді кількості способів реагування на зміни зовнішнього середовища, які довели свою ефективність і були прийняті й освоєні членами організації. Учені даного напрямку підтримують таку точку зору,якщо організація на відміну від біологічної системи є цільовою системою, то при вмілім керівництві вона може залишатися на піку свого розквіту як завгодно довго. При цьому виживання зв’язується зі здатністю залишатися на траєкторії або ж залишатися у фазі розквіту.
Вітчизняні дослідники В.О. Новак і В.В. Родченко пропонують виділити такі критерії ефективності ОР для міжнародних корпорацій [104].
Критеріями короткострокової ефективності є продуктивність (прибуток, обсяг продажів, ринкова частка, кількість клієнтів, які обслуговуються), якість (задоволеність споживачів, спектр послуг), ефективність (вартість одиниці продукції, збитки, година простою, співвідношення продукту і витрат, обсягу виробництва, години, рентабельність продажі, прибутковість акціонерного капіталу), гнучкість (використання гнучких виробничих технологій, комп’ютерної техніки, роботів) і задоволеність (плинність кадрів, запізнення скарги, становлення працівників до дорученої справи).
До середньострокових показників вони відносять: конкурентоспроможність і розвиток, до якого відносять складові соціальної відповідальності в тому числі програми навчання для персоналу.
У довгостроковому плані корпорації прагнуть до лідерства на ринку або до скорочення відставання від конкурентів - набір показників індивідуальний.
Ю.П. Аніскін, А.В. Биків в якості критеріїв організаційного розвитку наукомісткої компанії виділяють «ступінь гнучкості, адаптацію до змін, готовність до організаційних змін у результаті впливу зовнішнього й внутрішнього середовища, ефективність механізмів управління». В якості кількісних критеріїв вони пропонують: масштаб діяльності (масштаб бізнесу); рівень питомих витрат; рівень прогресивності використовуваних технологій, устаткування, персоналу; значимість (імідж) підприємства на ринках збуту, капіталу, праці; інноваційність компанії; ефективність діяльності компанії [10].
Висновки про можливість використання того або іншого критерію ефективності ОР ускладнюються якістю (ОР – перехід організації в новий якісний стан) підсумку ОР. Хоча це не виключає зростання кількісних показників ефективності: прибутку, вартості компанії, обсягів виробництва. 
Як і від будь-якого починання від ОР чекають позитивного результату, очікуваного результату, який не завжди наступає відразу або ж не наступає зовсім. Тоді критерієм є виживаність організації, продовження її існування.
І третій момент, це можливість адаптуватися до зовнішніх і внутрішніх змін.
Оскільки можливі різні альтернативи забезпечення еквіфінальності в одній і тій же системі, те це приводить до виділення певних груп критеріїв для різних шляхів (варіантів) переходів керованої системи з початкових у фінальний стан.
Говорячи про результати й ефективності ОР, слід пам’ятати, що ОР насамперед процес, який можна розглянути як самонастроювання організації, а вона у свою чергу із цією допомогою ОР і буде досягати своїх результатів. Тобто критеріями є відновлення й самонавчання персоналу, тобто формування організації, що навчає сама себе, і можливість реалізувати намічені програми й досягти цілей (табл. 4.7).
Бачимо можливим використання в якості універсального такого критерію як виживаність організації (як би пессиместично це не звучало), тобто продовження існування організації, підприємства. Однак з погляду менеджменту, ставити таку мету як просто вижити не завжди доцільно. Тому наступний критерій ефективності ОР – це підвищення його конкурентоспроможності, що близько до здатності виживати, це з одного боку, а з іншого сторони, якщо говоримо про конкурентоспроможність, це необхідність втілення нових підходів і методів управління для свого підвищення. І цей показник носить як якісний характер – здатність конкурувати (суперничати) з іншими організаціями, так і може бути оцінений кількісно.
Звідси робимо висновок, що ОР може служити інструментом росту конкурентоспроможності підприємства в умовах глобалізації.
Тут пропонуємо два напрямки.

Таблиця 4.7
Критерії ефективності ОР
Термін	Якісні	Кількісні	
Довгострокові	Лідерство на ринку (максимальний ріст рейтингу)
Організаційна компетентність
Саморозвиток організації	Конкурентоспроможність	
Середньострокові	Розвиток
Корпоративна соціальна відповідальність
Зміна установок організаційної культури
Ріст управлінських компетенцій	Вартість компанії
Ріст масштабів діяльності	
Короткострокові	Виживаність
Якість
Гнучкість
Задоволеність персоналу	Продуктивність
Ефективність
Прибуток	

Перший з них дозволить підвищити конкурентоспроможність у глобальному економічному просторі. Для забезпечення відповідності сучасних вітчизняних організацій вимогам глобального світового простору вони повинні пройти певний еволюційний шлях розвитку (у своєму життєвому циклі), який організації розвинених країн пройшли раніше (відбитий в еволюції систем і структур управління), що дозволяє реалізувати на практиці парадигму «глобальний простір – ОР – результат» і розв’язати питання конкурентоспроможності вітчизняних підприємств у глобальному економічному просторі.
Із цього погляду процес ОР можна розглянути у вигляді трьох етапів [27, с. 13-26]. 
Етап перший: стабілізація, яка базується на методології менеджменту якості й передбачає в першу чергу нормалізацію й гармонізацію матеріальних і інформаційних потоків. Головною перевагою цієї методології є напрацьована нормативна база й позитивний досвід впровадження системи ISO на вітчизняних підприємствах. Результатом реалізації цього етапу є збільшення конкурентоспроможності підприємства в короткостроковій перспективі 1-2 роки.
Етап другої: управління організаційно-технічним рівнем підприємства на основі концепції «ощадливого» виробництва, тобто концепції Lean, створеної на «Toyota» і заснованої на неухильнім прагненні до усунення всіх видів втрат. Lean припускає залучення в процес оптимізації бізнесу шкірного співробітника й максимальну орієнтацію діяльності підприємства на споживача. Застосування інструментів і методів Lean дозволити добитися значного підвищення ефективності діяльності підприємства, продуктивності праці, поліпшення якості продукції, що випускається, і росту конкурентоспроможності в середньостроковій перспективі.
Етап третій: управління знаннями як властиво концепція управління знаннями (відповідає за постановку цілей) і концепція управління знаннями як функція (відповідає за реалізацію). Управління знаннями являє собою методологію,  спрямовану на підвищення рівня конкурентоспроможності й захищеності підприємства за рахунок використання повного набору інструментів охорони, управління й економії нематеріальних активів компанії. Складність реалізації третього етапу полягає в тому, що не пройдені або не до кінця пройдені перші два етапи. Саме управління знаннями й дозволити досягти конкурентоспроможності підприємства в довгостроковій перспективі.
Другий напрямок полягає в тому, що за рахунок формування конкурентних переваг на різних етапах життєвого циклу підприємства можливо успішно конкурувати на регіональному рівні й рівні країни. 
Для цього визначимо кількість і назву стадій життєвого циклу, критерії їх визначення й конкурентні переваги для кожної стадії.
Стадії розвитку організації – це періоди життя організації в рамках однотипних ціннісних установок, що фіксують особливості управлінських завдань, що перебувають у центрі уваги керівництва. Періоди, у які організація принципово змінює цінності й орієнтації, називають циклами або фазами розвитку організації.
У літературі виділяють такі стадії (табл. 4.8).

Таблиця 4.8
Назва етапів, фаз, циклів життєздатності підприємства 
№ з/п	Автор	Терміни, що вживаються	
1	І.О. Блок	Народження, дитинство, юність, рання зрілість, кінцева зрілість та старіння	
2	С.Ф. Покропивний
В.М. Колотий	Народження (тривалість до 1 року), дитинство ( до 2 років), юність (3-5 років), рання зрілість (6-10 років), зрілість (11-20 років), старіння (21-25 років)	
3	В.В. Григор`єв	Зародження, ріст, стабільність, занепад	
4	Б.З. Мільнер	Народження, дитинство, юність, рання зрілість, розквіт, повна зрілість, старіння, оновлення	
5	І. Адізес	Зародження, дитинство, зрілість, розквіт, стабільність, аристократія, рання бюрократія, смерть	
6	Є.М. Коротков	Експлерент, пацієнт, віолент, комутант, леталент	
7	З.Є. Шершньова
С.В. Оборська	Зародження, виникнення, становлення, зростання, рання зрілість, зрілість, старіння, відродження	
8	Ф.Ф. Мазаракі
Л.О. Лігоненко	Народження, дитинство, юність, рання зрілість, зрілість, старіння, відродження	
9	В.О. Василенко	Поріг нечутливості, становлення, розвиток, зрілість, насичення, спад, крах, ліквідація	
10	Ж. Ліппіт	Народження, юність, зрілість	
11	Л. Грейнер	Творчий потенціал, керівництво, делегування, координація, співробітництво	

Узагальнюючи дані проведеного аналізу можна виділити п’ять основних стадій розвитку підприємства й дати їм характеристику (табл. 4.9).
В таблиці 4.9 наведені якісні й кількісні критерії виділення однієї з п’яти основних (основних – умовна назва, це найбільш типовий набір стадій) стадій розвитку підприємства. Виділення критеріїв дозволяє: оцінити-визначити існуючу стадію; знати слабкі місця – проблемні крапки в розвитку на цій стадії; прогнозувати майбутній розвиток підприємства.

Таблиця 4.9
Особливості організацій, що перебувають на різних стадіях свого розвитку 
[дороблено на основі 100]
Фази розвитку	Стан
(Situation)	Критерії
(за Д. Міллером і П. Фрізеном)	Організація й структура
(Organization)	Нововведення й стратегія
(Innovation & Strategy)	
Народження
(Birth Phase)	-Маленька фірма
-Молода
-Влада в руках власника
-Однорідне, мирне навколишнє середовище	Вік фірми молодше 10 років, має неформальну структуру, на чолі управління – менеджер-власник	-Неформальна структура
-Недиференційована
-Централізована влада
-Непродумані методи ухвалення рішення й передачі інформації 	-Безліч нововведень у виробничій лінії
-Стратегія зайняти свою нішу
-Готовність до ризику	
Розвиток
(Growth Phase)	-Середній розмір
-Старше за віком
-Численні акціонери
-Більш різнорідне й конкурентне навколишнє середовище	Рівень продажів зростає більш ніж на 15%, функціонально організована структура, політика формалізована	-Деяка формалізація структури
-Функціональний поділ
-Помірна диференціація
-Менш централізована
-Первинний розвиток методів передачі інформації й прийняття розв’язків	- Розширення ринку в прилеглих областях
-Збільшення проведення
- Стрімке зростання	
Зрілість
(Maturity Phase)	-Неуважне правління
-Конкурентне й різнорідне навколишнє середовище	Рівень продажів росте, але приріст становить менш 15%, більш бюрократична організація 	-Формальна бюрократична структура
-Помірна диференціація
-Помірковано централізована
-Методи передачі інформації й прийняття розв’язків як на попередній стадії	-Зміцнення ринку продажів
-Консерватизм
-Зниження темпів росту	
Розквіт
(Revival Phase)	-Розмір величезний
-Різнорідне, складне й динамічне навколишнє середовище	Рівень продажів знову зростає більш ніж на 15%, використовуються складні системи контролю й планування	-Висока диференціація
-Методи прийняття розв’язків формалізовані
-Помірна диференціація й централізація	-Вихід на суміжні ринки
-Високий рівень ризику
-Міцні інновації
- Стрімке зростання	
Спад
(Decline Phase)	-Займає весь ринок
-Однорідне й конкурентне середовище	Обмеження випуску продукції, прибуток падає 	-Формальна, бюрократична структура	-Низький рівень інновацій
-Злиття
-Запобігання ризику
-Повільний ріст	

Зупинимося на виявленні залежності стадії життєвого циклу підприємства й рівня конкурентоспроможності підприємства, як базового критерію ОР [41, с. 44-53]. Для цього сформуємо кількісні і якісні критерії діагностики кожної стадії життєвого циклу; проаналізуємо залежність рівня конкурентоспроможності підприємства від стадії життєвого циклу; виявимо конкурентні переваги й стратегії підприємства для кожної стадії життєвого циклу.
Дослідження поточної ситуації в організації – перший крок на шляху підготовки заходів, спрямованих на підвищення ефективності її роботи, і планування змін у структурі організації, у системі управління. Одним зі способів розпізнавання й передбачення проблем в організаціях є діагностика, яка являє собою комплекс способів, методів і приймань вивчення організації, що дозволяє в короткий термін і з мінімумом витрат одержати чітке уявлення про її ресурси, проблеми й можливості ініціювати позитивні організаційні зміни й мобілізувати ресурси для їхньої реалізації.
Організаційна діагностика являє собою систематичний збір і аналіз інформації про стан організації з метою виявлення проблем її функціонування, а також визначення шляхів і резервів для їхнього подолання шляхом застосування концептуальних моделей і методів соціальних і поведінкових наук. Вона містить у собі наступні напрямки:
- опис діючої структури і її відповідність масштабам підприємства, оцінку розмежування повноважень і відповідальності й визначення перспектив структури підтримувати динаміку розвитку підприємства;
-  вивчення організаційної історії, виявлення стадії життєвого циклу й проблем поточної стадії;
-  видача рекомендацій з подолання цих проблем росту організації й перехід на наступну стадію організаційного розвитку. 
Детально зупинимося на другому й третьому напрямку. Нами пропонується така  схема визначення  стадії життєвого циклу підприємства (табл. 4.9).

Таблиця 5
Схема визначення стадії життєвого циклу підприємства
Найменування етапу	Зміст етапу	Результат реалізації етапу	
1	2	3	
Підготовчий
етап	Вибір об’єкта для діагностики стадії життєвого циклу	Підприємство	
	Відбір команди аналітиків	Співробітники підприємства; аналітики, бухгалтера, керівник відділу розвитку, топ - менеджери	
	Постановка мети діагностики стадії життєвого циклу підприємства	Оцінка стадій життєвого циклу й видача рекомендацій для подальшого розвитку	
	Постановка завдань для діагностики стадії життєвого циклу підприємства	Пошук можливостей переходу на наступну стадію; оцінка ймовірності її настання; оцінка проблемної ситуації («хвороби» по І.Адизесу), видача рекомендацій з подолання проблемної ситуації й видача рекомендації з переходу на нову стадію організаційного розвитку	
Етап збору інформації	Збір інформації	Бухгалтерська, фінансова, управлінська, маркетингова	
	Оцінка вірогідності відібраної інформації	Арифметичні розрахунки, зіставлення звітних показників, установлення границь матеріальності помилок	
	Відбір релевантної інформації й попередня оцінка її командою аналітиків	Відібрана інформація повинна дозволяти реалізовувати поставлені мета й завдання	
Етап проектування

	Вибір методів діагностики стадії життєвого циклу	Метод порівнянь, розрахунково-аналітичний, експертно-аналітичний, бальних оцінок, нормативний, балансовий, ситуаційний аналіз, логіко-смисловий, структуризації цілей, кореляційно-регресійний, математичного моделювання	
	Побудова інструментів аналізу		
	1.Фактори організаційного розвитку: переходу від однієї стадії до іншої.	Зовнішні й внутрішні	
	2.Критерії  визначення стадії життєвого циклу	Кількісні і якісні	
	3.Схеми управлінського аналізу й видача рекомендації з подолання проблемної ситуації й переходу на нову стадію.	Проблема, можливі причини, індикатор, параметри, шляхи розв’язку	
	4.Побудова математичної моделі ідентифікації стадії життєвого циклу	Вхідні коефіцієнти, правило визначення стадії життєвого циклу	
	5.Розробка системи показників діагностики стадії життєвого циклу підприємства 	Назва показника, економічний зміст, розрахункова формула, допуск, джерело інформації	
	6.Використання методу експертних оцінок для вибору стратегії підприємства по переходу на нову стадію життєвого циклу
	Вибір базової стратегії на підставі оцінки зовнішнього й внутрішнього потенціалу підприємства	
Розрахунковий етап	Написання програмних засобів для розрахунків аналітичних інструментів діагностики стадії життєвого циклу	 Програмні засоби, бази даних, бази знань	
	Розрахунки  кількісних показників і опис якісних	Кількісна і якісна оцінка	
Аналітичний етап	Оцінка отриманих результатів	Порівняння результатів з рекомендованими значеннями	
	Аналіз результатів	1.Визначення стадії життєвого циклу
2.Виявлення причин проблемної ситуації і її глибини
3.Виявлення можливостей подолання проблемної ситуації
4.Визначення можливостей перехід до наступної стадії життєвого циклу 	
Етап видачі рекомендацій	Складання прогнозу подальшого розвитку підприємства	Сценарій розвитку підприємства без втручання з боку керівництва	
	Видача рекомендацій з подолання, що намітилися проблемних ситуацій	Стратегічні, тактичні заходи щодо подолання негативних тенденцій  у розвитку підприємства  й підвищенню конкурентоспроможності підприємства 	
	Видача рекомендацій з переходу на наступну стадію життєвого циклу	Стратегічні й тактичні заходи щодо переходу на наступну стадію життєвого циклу й підвищенню конкурентоспроможності підприємства	

Проаналізувавши загальну схему визначення стадії життєвого циклу, що складається з наступних етапів: підготовчий етап, етап збору інформації, етап проектування, розрахунковий етап, аналітичний етап і етап видачі рекомендації можемо зробити висновок, що найбільш змістовним є етап проектування. Слід зазначити, що запропонована схема діагностики стадій життєвого циклу організації дає можливість формувати стратегію й ухвалювати зважені управлінські рішення виходячи зі стадії на якій перебуває підприємство.
У якості інструментів аналізу стадії життєвого циклу підприємства автори найчастіше використовують кількісні і якісні критерії. Узагальнивши й доповнивши запропоновані критерії, зведемо результат у таблиці 4.10.
Проаналізувавши таблицю 4.10 можна зробити висновок, що на стадії росту підприємство тільки вийшло на ринок і не може конкурувати за рахунок того що в них низький обсяг продажів, вони не впроваджують інновації в повному обсязі, не можуть кредитувати клієнтів, ще немає гарної репутації на ринку. На стадії патієнт воно набирає обороти й формує вже свою базу клієнтів і  контрагентів, нарощує обсяги продажів, завойовує маленьку частку ринку, росте престиж торговельної марки, поліпшують умови праці й тим самим стимулюють персонал краще працювати, тобто стає більш конкурентоспроможним. На стадії зрілості підприємство є повноправним конкурентом, воно займається інноваційним розвитком: підвищує технічну оснащеність і за рахунок цього виграють у конкурентів, нарощує частку ринку, ще більше поліпшує умови праці, тим самим переманюючи кваліфікованих співробітників у конкурентів, йому не потрібна вже рекламна компанія, тому що воно відоме на ринку й у них гарна репутація, налагоджена система сервісу (доставка, гарантія й післяпродажне обслуговування), збільшує кількість філій. На стадії вповільнення підприємство поступове зменшує обороти, тобто ріст як і раніше є, але вже не такий швидкий, в основному підприємство-коммутант працює на постійних клієнтів, воно ще  конкурентоспроможне, але якщо допустити переходу в стадію спаду, то підприємство вмирає й іде з ринку, тобто більше не є учасником ринкових відносин і не є конкурентним.
Таблиця 4.10
Основні критерії визначення стадій життєвого циклу [доповнено 73, 81]
Фактори (критерії)	Стадії життєвого циклу	
	Ріст
(експлерент)	Розвиток
(патієнт)	Зрілість
(віолент)	Уповільнення
(коммутант)	Спад
(леталент)	
Якість продукції:
- технічні параметри ( у порівнянні з конкурентами)	На рівні	На рівні	Вище	На рівні	Нижче	
- термін служби (у порівнянні з конкурентами)	На рівні	На рівні	Вище	На рівні	Нижче	
- обслуговування після продажу	Немає	Є	Є	Є	Немає	
- гарантія	Може бути відсутньою	Є	Є	Є	Немає	
- інновації	Немає	Можливо	Є	Немає (можли-во, для виходу з даного стану)	Немає	
Персонал:
- рівень оплати праці ( у порівнянні з конкурентами)	На рівні	На рівні	Вище	На рівні	Немає або низька	
- премії	Немає	Є	1/3 заро-бітної плати	Можливо	Немає	
- соціальний пакет	Немає	Є	Є	Немає	Немає	
- навчання (перенавчання)	Можливо	Є	Є	Немає	Немає	
Стиль:
- престиж торговельної марки	Немає	Росте	Є	Ще є	Немає	
- реклама (відсоток від виторгу)	15 %	10 %	5 %	5-10 %	Немає	
- участь у виставках, конференція, асоціаціях	Немає	Можливо	Є	Є	Немає	
Територія:
- частка ринку	Маленька	5-10 %	10-50%	< 25%	Падає	
- кількість філій	Немає	Можливо	3	1-2	Немає	
Вартісні показники:
- ціна ( у порівнянні з конкурентами)	Нижче	Росте	Така ж	Падає	Падає	
- оптові продажі	Можливі	Є	Є	Є	Немає	
- кредитування клієнтів	Немає	На короткий строк	На трива-лий строк	Немає	Немає	
- знижки або спе-ціальні пропозиції	Є	Є	Є	Є	Є	
Організація:
- вік 	0-3 року	3-6 років	6-10 років	10-20 років	Більше 20 років	
- рівень продажів	Низький	Росте	Росте	Уповільнений	Немає	
- тип оргструктури	Лінійна	Лінійно-функціональна	Матрична	Дивізіональна	Лінійна	

Підвищення конкурентоспроможності підприємства відіграє вирішальну роль в успішнім подоланні негативних тенденцій розвитку й переходу на наступну стадію життєвого циклу підприємства.
Конкурентоспроможність підприємства – це його властивість, що характеризується ступенем реального або потенційного задоволення їм конкретної потреби в порівнянні з аналогічними об’єктами, представленими на даному ринку. Конкурентоспроможність визначає здатність витримувати конкуренцію у порівнянні з аналогічними об’єктами на даному ринку.
Конкурентоспроможність підприємства визначається двома елементами: конкурентоспроможністю продукції, яка в динаміці характеризує ступінь задоволення попиту, і конкурентоспроможністю виробництва як шлях досягнення випуску конкурентоспроможної продукції, тобто є узагальнюючим показником, що поєднують конкурентоспроможність продукції й конкурентоспроможність виробництва, що й виражає відмінність в розвитку даного підприємства від підприємств-конкурентів – наявність конкурентних переваг, ступінь адаптації до змін конкурентного середовища, ефективність виробничої діяльності.
Найчастіше авторами використовуються  такі чисельні показники оцінки конкурентоспроможності:
- одиничний, який відображає процентне відношення величини якого-небудь технічного або економічного показника до величини того ж показника продукту-аналога, що випускається конкурентом;
- груповий, що поєднує технічні показники рівня конкурентоспроможності по однорідній групі показників;
- інтегральний, що представляє собою відношення групового показника по технічних параметрах до групового показника по економічних параметрах;
- комплексний метод, заснований на застосуванні групових і інтегральних показників;
- змішаний метод припускає використання як одиничних, так і комплексних показників і дає більш повну оцінку конкурентоспроможності продукції.
На наш погляд залежність  рівня конкурентоспроможності  підприємства від стадії життєвого циклу можна відобразити за допомогою такої логістичної кривої (рис. 4.4).

Розвивай та втілюй

Рости та адаптуйся

Тримай 
позиції

Реорганізуйся та освоюй

Рост (експлерент)

Спад (леталент)

Розвиток (патієнт)

Уповільнення
(коммутант)

Зрілість
(віолент)

Вік організації (стадія)

Рівень конкурентоспроможності

Рис. 4.4. Залежність рівня конкурентоспроможності підприємства 
від стадії життєвого циклу

Запропонований графік показує, що для кожної стадії характерна своя стратегія поведінки. Так при зародженні підприємства йому необхідно адаптуватися до умов ринку й рости. На стадії розвитку необхідно розвиватися й впроваджувати нові технології для переходу в стадію зрілості й можливості конкурувати на ринку. На стадії зрілості варто дотримуватися не тільки стратегії втримання позицій, але й переходити на новий рівень розвитку. Стадії вповільнення характерна стратегія втримання позицій, а стадії спаду варто впроваджувати стратегію реорганізації й освоєння нового виду діяльності. Установлення подібної залежності дає можливість формування конкурентоспроможності підприємства, обумовленої конкурентними перевагами й позиціями підприємства, займаними на ринку (табл. 4.11).
Таблиця 4.11
Інструменти підвищення конкурентоспроможності
на кожній стадії життєвого циклу
Стадія	Конкурентні переваги	Інструмент підвищення конкурентоспроможності	Стратегії росту конкурентоспроможності підприємства [48]	
1	2	3	4	
Ріст (експлерент)	Мобільність і гнучкість; навченість персоналу, ціна товару	Контроллінг, стратегічний маркетинг, комерційна розвідка (ризики, можливості й погрози, кон’юнктура ринку), лізинг	Стратегії концентрованого росту:
- захоплення ринку;
- розвиток продукту;
Стратегія скорочення:
- ліквідація	
Розвиток (патієнт)	Ціна товару, навченість персоналу, гнучкість і здатність фірми швидко перебудовуватися й реагувати на зміни ринку, гарантія на продукцію,
незаплямована репутація	Контроллінг, сертифікація персоналу й продукції, комерційна розвідка (ризики, можливості й погрози), кон’юнктура ринку, лізинг	Стратегії концентрованого росту:
- захоплення ринку;
- розвиток продукту;
- розвиток ринку;
Стратегії диверсифікованого росту:
- горизонтальна диверсифікованість;
Стратегія скорочення:
- ліквідація;
- скорочення видатків	
Зрілість
(віолент)	Якість продукції, технічна оснащеність, інвестиційна привабливість, високий прибуток, соціальне забезпечення персоналу, більша частка ринку, постійна база клієнтів, можливість кредитування клієнтів, можливість фінансових вкладень у розвиток, гарна репутація, напрацьована група контрагентів	Контроллінг, кредитування, інновації й інформатизація,
бенчмаркинг	Стратегії концентрованого росту:
- захоплення ринку;
- розвиток продукту;
- розвиток ринку;
Стратегії інтегрованого росту:
- пряма інтеграція;
- горизонтальна інтеграція;
- зворотна інтеграція;
Стратегії диверсифікованого росту:
- концентрична (центрована) диверсифікованість;
- горизонтальна диверсифікованість;
- конгломератна диверсифікованість;
Стратегія скорочення:
- ліквідація;
-с корочення видатків	

Продовження табл. 4.11
1	2	3	4	
Уповільнення (коммутант)	Технічна оснащеність, конкурентоспроможність продукції, база клієнтів	Контроллінг, бенчмаркінг, стратегічний маркетинг	Стратегії інтегрованого росту:
- пряма інтеграція;
- горизонтальна інтеграція;
- зворотна інтеграція;
Стратегії диверсифікованого росту:
- концентрична (центрована) диверсифікованість;
- горизонтальна диверсифікованість;
- конгломератна диверсифікованість;
Стратегія скорочення:
- ліквідація;
- скорочення видатків	
Спад
(леталент)	Низька ціна товару (можливо нижче собівартості), невимогливість персоналу	Стратегічний маркетинг, лізинг	- стратегія ліквідації;
- стратегія зняття врожаю	

Проаналізувавши таблицю 4.11, можна зробити висновок, що кожної стадії життєвого циклу властиві конкурентні переваги, крім стадії спаду (леталента). Найбільшими конкурентними перевагами має підприємство, що перебуває на стадії зрілості (віолент). Інструменти підвищення конкурентоспроможності  дозволяють продовжити ту або іншу стадію, а також забезпечити не такий проблемний перехід на наступну стадію.
Запропонована схема проведення діагностики стадії життєвого циклу підприємства дозволяє виявити стадію життєвого циклу підприємства й визначити ефективні інструменти управління на кожній стадії. Розроблені  кількісні і якісні критерії для визначення кожної зі стадій і визначена залежність стадії життєвого циклу підприємства від рівня конкурентоспроможності, а також запропоновані інструменти підвищення конкурентоспроможності й стратегій для кожної стадії життєвого циклу дозволяють вирішувати практичні завдання управління розвитком підприємства й успішно конкурувати на ринку. 
Подальше вивчення й апробація запропонованих напрямків управління конкурентоспроможністю промислового підприємства дозволить підвищити результативність усіх сфер його діяльності, зміцнити позиції підприємства на ринку, зайняти лідируюче положення в галузі.

4.4. Підвищення конкурентоспроможності агропромислових підприємств в умовах глобалізації

Підвищення конкурентоспроможності агропромислового комплексу в контексті євроінтеграційних процесів є основним завданням соціально-економічної політики України. Сприятлива макро- та мікроекономічна, фіскальна, регуляторна, інноваційна політика, висока якість освіти й науки закладають фундамент конкурентоспроможності аграрного сектора держави.
Конкурентоспроможність агропромислового комплексу складається з конкурентоспроможності окремих підприємств та організації взаємозв’язків між ними. Проблема розробки нових підходів стосовно отримання й реалізації конкурентних переваг як окремими підприємствами, так і агропромисловим комплексом держави загалом, на сьогодні заслуговують на особливу увагу.
Утвердження України як повноправного члена Європейського Союзу (ЄС) вимагають національні інтереси нашої країни. Процеси глобалізації економіки є об’єктивними, і закономірний їх розвиток неминуче призведе до створення в Європі єдиного економічного простору та його поступового розширення. Тому, яким би віртуальним сьогодні не видавалося входження України до ЄС, реалізація законів діалектики та об’єктивних економічних законів згодом перетворить цю віртуальність на дійсність. Питання тільки в часі і в тому, наскільки ефективно можна цей час використати, аби підійти до моменту вирішення проблеми якомога підготовленішими і з найменшими втратами [164].
Процес підготовки і вступу України до ЄС – надзвичайно складний і багатоаспектний. Погляди багатьох учених і практиків на хаотичний розвиток ринкових відносин у рамках ЄС – Україна залишились у минулому, оскільки вони не спрямовані на стимулювання збільшення національного багатства. Це зумовлює певну специфіку сучасного розуміння суті й значення вступу України до ЄС, його можливих позитивних і негативних аспектів, передбачуваних очікувань, особливостей підготовчого процесу та ролі в цьому процесі розвитку аграрних підприємств.
Членство України у СОТ створює значні можливості для українських товаровиробників, які дадуть Україні змогу кращого доступу до світових ринків, розширять споживчий асортимент і полегшать доступ до іноземних технологій. Водночас рівень конкуренції на внутрішньому ринку суттєво зросте, а оскільки до України прийдуть нові міжнародні гравці, то необхідно бути до цього підготовленими. Тож пріоритетним має бути забезпечення конкурентоспроможності українського аграрного сектору економіки як на теренах нашої держави, так і на світовій арені.
Для України зі вступом до СОТ актуальності набуває питання випуску конкурентоспроможної продукції, котра могла б реалізовуватися в європейських країнах і відповідала б міжнародним стандартам. На сьогодні ціни вітчизняної продукції наблизилися до європейського рівня, а за показниками якості й безпеки українська продукція відстає від європейської.
Одним з основних засобів підвищення конкурентоспроможності продукції агропромислового комплексу на світовому ринку є використання регуляторної політики. Першочерговим завданням уряду має стати гармонізація стандартів на продукцію сільського господарства і продовольства зі світовими, впровадження міжнародних стандартів, удосконалення системи оцінки відповідності. Обраний Україною шлях на євроінтеграцію істотно вплине на процес інвестування агропромислового комплексу.
Членство у СОТ є лише одним із чинників залучення прямих іноземних інвестицій в економіку України. Чинниками, що стримують інвесторів, є нестабільність законодавства в країні, надмірний податковий тиск, низька дисципліна виконання контрактів, недоліки в роботі судової системи та інші чинники, що формують інвестиційний клімат у державі.
Економіка України та її агропромисловий комплекс не змогли забезпечити свою конкурентоспроможність самостійно, тому змушені будуть зробити це під впливом СОТ. Протягом наступного десятиріччя українські аграрні підприємства пройдуть природний відбір, створений Світовою організацією торгівлі. Щоб зміцнити свої позиції і вистояти в умовах жорсткої конкуренції, вітчизняним аграрникам необхідно впроваджувати нові технології, модернізувати виробництво, надати йому норм СОТ та скорочувати витрати. Посилення міжнародної конкуренції стимулюватиме український агробізнес до консолідації.
Отже, проблема підвищення конкурентоспроможності агропромислового комплексу в контексті євроінтеграційних процесів в Україні є однією з найактуальніших на сьогодні [111].
Створення умов для виникнення і підтримки конкурентних переваг національної економіки – найважливіше завдання держави. Стимулювання інвестицій та інновацій, сприятлива податкова політика, розробка та впровадження програм бюджетної допомоги позитивно впливають на підвищення конкурентоспроможності агропромислового комплексу України.
Отримання точніших і детальніших висновків стосовно результатів дослідження конкурентоспроможності агропромислового комплексу в контексті євроінтеграційних процесів в Україні з конкретними рекомендаціями, потребує проведення поглибленого аналізу, який стане предметом подальших досліджень з цієї теми.
Ефективна інтеграція вітчизняної економіки у світове господарство може відбутися лише за рахунок досягнення високого рівня загальної конкурентоспроможності країни, регіону, галузі, конкурентоспроможності її господарюючих суб’єктів, а також конкурентоспроможності продукції та послуг, що виробляються вітчизняними підприємствами на внутрішньому та зовнішньому ринках.
Розвиток економіки України значною мірою залежить від результатів діяльності аграрного сектора. Аграрний сектор – одна з найперспективніших експортних галузей України. Українські аграрії мають великий потенціал, який не має реалізації через велику низку перешкод.
Особливу актуальність підвищення конкурентоспроможності аграрного сектору набуває у світлі вступу України до Світової організації торгівлі (СОТ). Сільське господарство в силу своєї специфіки, взагалі, вважається складним для регулювання і реформування. Не випадково галузь виділена в окрему сферу регулювання в рамках СОТ (угода про сільське господарство). 
Сільське господарство завжди було важливою складовою переговорного процесу в рамках вступу України до СОТ, основною метою цих переговорів було забезпечення належного рівня підтримки агропромислового комплексу країни та створення належних умов для вітчизняного сільськогосподарського виробника після вступу до СОТ [154].
Країни, що приєднуються до Організації, відповідно до Угоди СОТ про сільське господарство, беруть на себе певні зобов’язання щодо державної підтримки сільського господарства, доступу до ринку сільськогосподарських і продовольчих товарів, механізму оподаткування виробництва, експортної конкуренції в сільськогосподарській і продовольчій торгівлі тощо. Принциповим досягненням переговорів можна вважати домовленість стосовно підтримки сільського господарства, яка дозволятиме у майбутньому ефективно субсидувати агропромисловий комплекс. 
Міжнародна торгівля сільськогосподарською продукцією в рамках СОТ регулюється єдиною Угодою про сільське господарство. Документом передбачено переведення всіх нетарифних бар’єрів щодо імпорту сільськогосподарської продукції в тарифи та визначення їх верхньої межі, поступове зниження імпортних тарифів. 
СОТ для реалізації принципу справедливої конкуренції вимагає обмеження таких заходів державної підтримки аграрного сектора, які здійснюють протекціоністський і стимулюючий вплив на виробництво, а також спрямовані на захист національного ринку. Стосовно України в переговорах про вступ до СОТ практично всі діючі важелі підтримки сільськогосподарського підприємництва і конкурентоспроможності галузі виявилися віднесені до заходів, що потребують обмеження. 
На думку економістів, державна підтримка сільського господарства повинна формуватися, виходячи з факторів: 
1. Необхідність дотримання зобов’язань щодо граничного рівня сукупного виміру підтримки (СВП). 
2. Можливість надання непродуктової підтримки в межах рівня de minimis. 
3. Можливість надання підтримки по продуктах в межах рівня de minimis. 
4. Необмежене використання заходів «зеленої скриньки».
Держава, яка є членом СОТ, має право фінансувати заходи «зеленої скриньки» в будь-якому обсязі залежно від можливостей свого бюджету. В Україні зростання підтримки села заходами «зеленої скриньки» означатиме, що поступово бюджетна підтримка сільського господарства повинна зміщуватися від підтримки сільськогосподарських підприємств у бік підтримки розвитку сільської місцевості. 
Це означає, що держава активно підтримуватиме розвиток інфраструктури у сільській місцевості (будівництво доріг, електромереж, меліоративних систем), розвиток ринкової інфраструктури для селянських господарств (сприяння збуту сільськогосподарської продукції, у тому числі збір, обробка та поширення ринкової інформації), охорону довкілля, депресивні території, вкладатиме гроші у людський капітал села. 
Членство у СОТ – це визнання світом українського сегменту економіки конкурентоздатним. Але потрібно чітко розуміти, що ці нові умови торгівлі передбачають боротьбу за ринки збуту, за нові технології, за стандартизацію. Україна на сьогодні є членом СОТ, але не в повній мірі відповідає цьому статусу. Фахівці свідчать, що протокол Всесвітньої організації торгівлі для вітчизняного аграрного сектору не можна назвати привабливим. Крім того, що фінансова криза відбилася на аграрних підприємствах тим, що вийти на міжнародний ринок стало складніше, а також впали світові ціни на сільськогосподарську продукцію. Зокрема, на 47% знизилася ціна на пшеницю, на 70% – на соняшник. Отже, щоб підтримати аграрні підприємства, необхідно покращити державне фінансування і дотації [164]. СОТ обмежує підтримку аграрних підприємств в рамках 3 млрд. 40 млн. гривень, тоді як раніше сума підтримки складала близько 10 млрд. грн. (табл. 4.12).
Для отримання усіх можливих переваг від членства в СОТ Україні необхідно звернути увагу на інші чинники і перешкоди, що заважають зміцненню конкурентоспроможності аграрних підприємств: 
- низький рівень розвитку вітчизняної фінансово-кредитної системи; 
- нерозвиненість інфраструктури аграрного сектору економіки; 
- недостатня гармонізація українських стандартів якості з міжнародними; 
- недостатність державного цільового фінансування науково-прикладних розробок.
Доцільно виділити окремі заходи, що стосуються підвищення конкурентоспроможності у різних секторах аграрного сектору економіки: 
- для зернових та насіння соняшнику – скорочення маркетингових витрат та вирішення питання відшкодування податку на додану вартість для експортерів; 
- для цукрової галузі – розробка програми реформування галузі та перепрофілювання і переоснащення неперспективних заводів; 
- для молочного сектору – підвищення техніки та адаптування товарів до вимог законодавства ЄС з гігієни та якості; 
- для м’ясного сектору – впровадження новітніх технологій, а також підвищення ветеринарно-санітарних вимог до м’ясної продукції.
Українські аграрії не готові конкурувати зі світом за собівартістю, тому що не опанували поки що ті технології, які є у світі. Отже, українському уряду потрібно прийняти низку законів і підзаконних актів для підтримки вітчизняного агропромислового комплексу та відстоювати експортно-орієнтовані можливості нашої держави, а особливо в умовах кризи.

Таблиця 4.12
Структура державної підтримки аграрних підприємств України 
у відповідності до правил СОТ, млн. грн.*
Показники	Роки	

	2008 	2009 	2010 	2011	
Програми «жовтої скриньки»	
Фінансова підтримка виробництва продукції рослинництва та тваринництва	421	689,5	1992,5	2332,5	
Доплата за ВРХ підвищених вагових кондицій, свиней, курей-бройлерів	338,0	553,5	745,0	-	
Фінансування закладки садів, виноградників, ягідників, хмільників	109,1	175,0	227,7	275,0	
Фінансова підтримка підприємств аграрних підприємств через механізм здешевлення коротко- та довгострокових кредитів	141,5	350,0	260,0	667,0	
Фінансова підтримка фермерських господарств	1,1	27,3	28,0	38,0	
Часткова компенсація вартості мінеральних добрив вітчизняного виробництва	109,6	-	-	-	
Часткова компенсація вартості складної техніки вітчизняного виробництва	36,2	270,0	32,0	131,0	
Фінансова підтримка підприємств молочної переробки	-	10	4	-	
Інші програми	-	-	-	2112,5	
Всього за програмами «жовтої скриньки»	1156,5	2075,3	3289,2	5556	
Програми «зеленої скриньки»	
Розвиток сільських територій	24,3	23,1	24,4	-	
Дослідження та розвиток у аграрній сфері	77,9	143,1	154,5	99,6	
Освіта та навчання	619,8	913,5	1041,7	-	
Державні запаси	50,0	25,9	10,0	-	
Заходи по боротьбі з хворобами та шкідниками	9,9	20,0	30,0	44,5	
Контроль якості та безпеки продуктів	471,0	585,0	704,0	27,2	
Консультативні послуги	8,6	8,1	10,0	10,0	
Здешевлення вартості страхових премій	-	54,0	10,0	50,0	
Земельні ресурси	10,4	15,0	5,0	5,0	
Програми селекції:					
– тваринництво	112,8	124,0	110,0	125,0	
– рослинництво	42,8	103,3	104,7	90,0	
– рибоводство	2,0	6,5	6,8	9,9	
Допомога в разі стихійного лиха	67,3	20,0	25,0	-	
Охорона навколишнього середовища	61,1	81,8	109,6	-	
Інші програми	536,4	516,1	1343,6	2023,0	
Усього за програмами «жовтої скриньки»	2094,0	2303,8	3389,3	2484,0	
Разом обсяг державної підтримки 
аграрних підприємств	3250,5	4379,1	6678,5	8030,0	
*Джерело: [60]

Проблема конкурентоспроможності є визначальною в промисловому та аграрному розвитку країн світу. Вона має глобальний характер, тому що з однієї сторони, визначає багато аспектів економічної і соціальної політики країн, а з іншої – торкається інтересів всіх їхніх громадян, що виступають у ролі споживачів. Конкурентоспроможність – це концентрований вираз всієї сукупності можливостей країни регіону, галузі, будь-якого виробника створювати, виробляти і реалізовувати товари та послуги. Як правило, поняття конкурентоспроможності пов’язують з товаром. Оскільки за кожним товаром стоять відповідні виробники, то можна говорити про конкурентоспроможність фірм, підприємств, а також країн, де вони розташовані.
Поняття конкурентоспроможності аграрних підприємств набагато складніше і трактується досить неоднозначно. У загальному вигляді конкурентоспроможність сільськогосподарського підприємства може бути визначена як його порівняльна перевага стосовно інших підприємств даної галузі усередині країни і за її межами. У випадку активних економічних об’єктів – підприємств і організацій, представлених на ринку, конкурентоспроможність являє собою категорію ефективності, але на більш високому рівні.

4.5. Механізм підвищення конкурентоспроможності агропромислового підприємства

Існуюча конкурентна боротьба між господарюючими суб’єктами аграрного сектору економіки змушує їх ефективно використовувати наявні ресурси, підвищувати якість товарів і послуг, постійно диференціювати виробництво та продукцію. Наявність міжрегіональних і міжнародних зв’язків сільськогосподарських підприємств свідчить про те, що вони активно беруть участь у експортно-імпортних операціях, а також про те, що в конкурентній боротьбі в межах регіону беруть участь підприємства з інших регіонів, з інших країн. Це значно загострює характер конкуренції, але в той же час підвищує ефективність діяльності сільськогосподарських підприємств на продовольчому ринку.
Сьогодні, коли на аграрному ринку діє безліч господарюючих суб’єктів, цінова конкуренція, як правило, дуже складна або навіть неможлива. Для успіху в такій боротьбі особливого значення набувають інші фактори, зокрема трудові ресурси: високоосвічені, що володіють усіма необхідними навичками й уміннями. Тому наявність у тому або іншому регіоні розвинутої системи аграрної освіти, центрів підготовки і перепідготовки кадрів сприяє розвитку агробізнесу, допомагає домогтися успіху в конкурентній боротьбі.
Конкурентоспроможність виробництва в аграрному секторі економіки характеризується сукупністю показників функціонування галузей і діяльності виробничих структур, що визначають їх стабільний розвиток і успіх у конкурентній боротьбі на внутрішньому та зовнішньому ринках. Вона оцінюється рівнем конкурентоспроможності окремих його підприємств і їх продукції.
Конкурентоспроможність виробництва в аграрному секторі економіки значною мірою залежить від ресурсозабезпечення.
Аналізуючи цю проблему в історичному аспекті слід відзначити, що спочатку враховувалася залежність від наявності трьох основних чинників виробництва - природних ресурсів, трудових ресурсів та капіталу. З розвитком виробництва і технічним прогресом конкурентоспроможність стали визначати чинники вищого рівня, так звані розвинуті – це, насамперед, інфраструктура, науковий потенціал, рівень освіти населення тощо. Визначальну роль у створенні конкурентних переваг агропромислового виробництва відіграють спеціалізовані чинники, спеціальна інфраструктура, спеціальні знання у вигляді науково-технічних баз даних, наявності фахівців відповідного профілю знань тощо.
Разом з тим світовий досвід свідчить, що наявність чинників виробництва є важливою, але недостатньою умовою успішної конкуренції. Для цього ще потрібні певний попит на продукцію, зокрема, вимогливі споживачі, конкурентоспроможні постачальники і суміжники, сумлінне ведення конкуренції, відповідна стратегія підприємств щодо їх розвитку і підвищення конкурентоспроможності.
Розрізняють такі методи конкуренції: на основі критерію підвищення якості товару (нецінова); на основі критерію підвищення якості сервісу товару; на основі зниження ціни (цінова); на основі зниження експлуатаційних витрат у споживача товару; на основі використання всіх конкурентних переваг об’єкта або суб’єкта (інтегральна). Такий підхід дозволяє визначити фактори, що впливають на конкурентну боротьбу в аграрному секторі економіки: 
1. Розмір ринку – чим він більший, тим сильнішими є конкуренти. 
2. Темп росту ринку – швидкий ріст полегшує проникнення на ринок. 
3. Потужності – зайві потужності призводять до падіння цін. 
4. Перешкоди для входу або виходу з ринку - бар’єри захищають позицію аграрного підприємства, їхня відсутність робить ринки уразливими для проникнення туди неконкурентоспроможних новачків. 
5. Ціна. 
6. Рівень стандартизації продукції – покупці мають розуміти перевагу виробу, тому що їм легко переключитися з одного товару на іншій. 
7. Мобільні технологічні модулі. 
8. Вимоги до розмірів необхідних капітальних вкладень – тверді вимоги підвищують ризик, створюють додаткові бар’єри входу-виходу. 
9. Вертикальна інтеграція підвищує вимоги до розмірів капіталу, призводить до сильних розбіжностей у конкурентоспроможності і витратах на виробництво інтегрованих, частково інтегрованих і не інтегрованих аграрних підприємств. 
10. Економія в масштабі – збільшує частку ринку, необхідну для досягнення конкурентоспроможності сільськогосподарської продукції. 
11. Швидке оновлення асортименту продукції, що випускається.
З метою створення нормального конкурентного середовища для всіх партнерів аграрних підприємств, необхідно сформувати механізм підвищення їх конкурентоспроможності, що складається з господарського – для створення системи умов і відносин регулювання виробництва, розподілу, обміну та споживання (нагромадження) й економічного механізму, котрий включає сукупність методів і засобів впливу на зростання виробництва та підвищення його ефективності (рис. 4.5).
Господарський механізм виражає юридичні, політичні, морально-етичні та інші відносини управління. Зовньошньо-економічний механізм  працює на основі стандартів якості, уніфікаційніх умов, близькості ринків збуту, зменшення собівартості та інших умов. Внутрішньоекономічний механізм представляє собою сукупність методів і форм управління виробництвом на основі використання економічних законів і категорій, охоплює всю гамму міжгалузевих стосунків, їх специфічні прояви у взаємодії продуктивних сил і виробничих відносин. Кожен із зазначених механізмів виконує свою певну функціональну роль, а в сукупності та єдності дій вони забезпечують підвищення конкурентоспроможності і нормальне функціонування агропромислового виробництва в цілому.
Конкурентоспроможність підприємств залежить від ефективної діяльності усіх суб’єктів маркетингового ланцюга, тому удосконалення їх маркетингової діяльності повинно носити системний характер. У цьому аспекті від сільськогосподарського підприємства, як суб’єкта руху товару, залежить формування вартісних переваг продукції та їх підсилення за рахунок вибору ефективного каналу збуту для отримання найвищої ринкової ціни.
Основними об’єктами маркетингової діяльності є обмін із постачальниками ресурсів та покупцями продукції, а завданням в аспекті забезпечення конкурентоспроможності – управління виробництвом-збутом відповідно до вимог ринку.
Усі процеси, які відбуваються на внутрішньому ринку повинні активно функціонувати в режимі досить складного світового ринку за умови досконалого механізму адаптації експортно-імпортних операцій до зовнішнього економічного середовища. Проведення ЗЕД підприємством вимагає особливої уваги до якості виробленої продукції та ефективності її виробництва. Зовнішній ринок є більш конкурентним, ніж внутрішній, тому при боротьбі за закордонного споживача підприємства повинні розвиватися активніше, нарощуючи свою конкурентоспроможність.
Слід зазначити, що в аграрному секторі економіки України існує низка загрозливих явищ, що свідчать про низьку конкурентоспроможність українських підприємств:
1. Низька ефективність цієї галузі порівняно з іншими країнами – загрозливим, з точки зору продовольчої безпеки, можна вважати істотне зниження рентабельності основних видів продукції сільського господарства.
2. Невідповідність структури українського експорту попиту країн ЄС на сільськогосподарську продукцію. Значні порівняльні переваги на ринках країн ЄС Україна має лише у торгівлі жирами, маслами тваринного і рослинного походження та зерновими культурами
3. Невелика частка підприємств, сертифікованих згідно міжнародних стандартів.
4. Низька якість продукції внаслідок того, що 60% сільськогосподарської продукції виготовляється дрібними приватними господарствами населення, які обмежені фінансовими, матеріальними, технологічними, інформаційними ресурсами; у виробництві аграрної продукції зайняті переважно особи без належної фахової підготовки, у результаті чого виготовлена у цих господарствах продукція втрачає конкурентні переваги не лише на зовнішніх, але й на внутрішньому ринку.
На нашу думку основним є подолання таких проблем з урахуванням позитивного зарубіжного досвіду:
1) гармонізація вітчизняних стандартів на сільськогосподарську продукцію згідно стандартів ЄС;

Законодавчо-правове регулювання

Форми та методи господарювання

Господарські зв’язки та відносини

Форми та методи управління

Господарський механізм

Зовньошньо-економічний механизм

Близькість ринків збуту

Стандарти якості

Уніфікаційні умови

Собівартість

Механізм підвищення конкурентоспроможності аграрного підприємства

Регулювання міжгалузевих відносин

Господарський розрахунок

Економічне стимулювання

Фінансування і кредитування

Внутрішньоекономічний механизм

Рис. 4.5. Структура механізму підвищення конкурентоспроможності аграрних підприємств в умовах глобалізації*
*Джерело: дороблено автором на основі [77]

2) збільшення експортного потенціалу вітчизняних виробників сільськогосподарської продукції через: сприяння розробці і впровадженню систем управління якістю; покращення репутації України на міжнародному ринку продовольства як країни-виробника екологічно чистих і безпечних продуктів, співробітництво з міжнародними фондовими біржами, організація міжнародних виставок, ярмарок, семінарів в Україні та сприяння участі вітчизняних суб’єктів господарювання у таких заходах за кордоном;
3) збільшення обсягів державного фінансування наукових розробок у сфері біотехнологій, генетики, селекції, племінної діяльності, з метою покращення вхідних факторів забезпечення конкурентоспроможності сільськогосподарської продукції;
4) налагодження сучасної інфраструктури аграрного ринку;
5) посилення кооперації господарств населення виробників сільськогосподарської продукції;
6) налагодження співпраці між виробниками сільськогосподарської продукції та дослідними установами;
7) використання позитивного досвіду країн ЄС у регулюванні ринку аграрної продукції у напрямі зміцнення конкурентоспроможності аграрному секторі економіки.
Таким чином, через призму зовнішньоекономічної діяльності чітко і яскраво видно всі внутрішні проблеми галузі. Приєднання України до зони вільної торгівлі з ЄС може призвести до перетворення вітчизняного ринку на ринок збуту європейського продовольства і продукції сільського господарства, зумовити поглиблення кризи в аграрному секторі економіки і розвитку сільських територій та створити загрозу продовольчій безпеці держави. Уникнути небезпеки можна лише підвищуючи конкурентоспроможність вітчизняних підприємств.
Членство у СОТ – це один із етапів глобалізаційного процесу, коли розвинуті держави через механізми СОТ розширюють ринки збуту власної продукції до заново залучених країн. Розвинуті країни створюють ситуацію «нерівноправного стану» й одержують від глобалізації набагато більше дивідендів, ніж країни, що розвиваються. Україна в цьому не виняток. Ніхто за кордоном не піклуватиметься про добробут і продовольче забезпечення наших людей.
Погіршення демографічної ситуації призвело до обезлюднення сіл, а ріст безробіття викликав активну міграцію, переважно молодих людей, у міста та за кордон. За таких умов руйнація соціальної сфери, втрата колись діючих інтенсивних та індустріальних технологій, знищення матеріально-технічної бази значно змінили психологію сучасних мешканців села, призвели до бідності й жебрацтва. 
Багато власників земельних паїв фізично не в змозі працювати на землі, вирощувати врожай. Це в основному люди похилого віку. За життя вони віддали належне своїй землі: і шанували, і доглядали, а вона їх віддячувала високими врожаями. Нині ситуація змінюється: земля стає товаром, має ринкову ціну. За цих обставин багато власників розраховують мати від землі не продукцію та врожаї, а зиск за її товарність. Уже діє велика когорта так званих посередників – лихварів, які за безцінь скуповують паї у селян. Отже, земля трансформується з основного засобу виробництва селянства у засіб накопичення капіталу багатих підприємців.
Глобалізація пригнічує внутрішній сільськогосподарський ринок, посилює негативний вплив глобальної конкуренції. Позначка конкурентоспроможності нашої сільськогосподарської продукції на міжнародній планці якості знаходиться на досить низькому рівні. Тому експорт її відбувається за низькими цінами і не приносить бажаного зиску [62].
Інтеграція української економіки у світовий економічний простір, глобалізаційні процеси поставили підприємства перед необхідністю діяти за загальними правилами, нормам підприємницької діяльності, перейматися не тільки оперативними, але і стратегічними проблемами, виробляти і коректувати стратегічні орієнтири і відповідно до цього організовувати свою діяльність. Таким чином, можна відзначити, що найважливіший показник конкурентоспроможності підприємства будь-якого рівня – це наявність у нього конкурентних переваг. Підприємства отримують конкурентну перевагу, розробляючи нові способи здійснення діяльності, впроваджуючи нові технології або початкові компоненти торгового процесу. В умовах кризи можливість збереження своїх позицій на ринку і забезпечення процвітання підприємства залежить від використання всіх резервів підприємства, а пошук резервів підвищення конкурентоспроможності є самоціллю кожного підприємства в довгостроковому періоді розвитку [55].
Для конкурентоспроможного розвитку вітчизняної економіки на інноваційній основі доцільно успішне функціонування в країні адекватної цілісної системи стратегічного прогнозування і планування, яка включає:
- довгострокові прогнози соціально-економічного, технологічного та екологічного характеру (на термін до 30-50 років), що створюються на альтернативній основі, періодично (раз на 5 років) уточнюються і використовувані для вибору пріоритетів та розробки стратегічних планів;
- власне стратегічні плани на віддалену перспективу (15-20 років), що розробляються Урядом;
- національні програми та проекти, орієнтовані на досягнення обраних пріоритетів соціально-економічного розвитку;
- індикативні плани на середньострокову перспективу (3-5 років), погоджує і конкретизують завдання стратегічних планів, національних цільових програм;
- територіальну систему прогнозування, стратегічного та індикативного планування по регіонах [54].
Президент Української аграрної конфедерації Л. Козаченко зазначає, що Україна має дуже низький рівень фінансування аграрних підприємств, тому не може використовувати свій потенціал в повному обсязі. Але, якщо акумулювати використання цих ресурсів, то через 10 років Україна може досягти виробництва валової продукції на суму до 60 млрд. доларів, при цьому, внутрішнє споживання буде сягати 20-21 млрд. доларів. Це значить, що продукція на суму близько 40 млрд. доларів, може бути експортована в інші країни світу. Для цього, в першу чергу, треба створити сприятливе середовище для інвесторів. Україна зможе краще конкурувати на світовому сільськогосподарському ринку, якщо вона створить вертикально інтегровані холдинги, які зможуть контролювати весь маркетинговий ланцюжок, від виробництва сировини до кінцевої реалізації продукції [148]. 
Проблема посилення конкурентоспроможності аграрних підприємств України на європейському продовольчому ринку актуалізується з огляду на приєднання України до зони вільної торгівлі з ЄС, що призведе до перетворення вітчизняного ринку на ринок збуту європейського продовольства і продукції сільського господарства, зумовить поглиблення кризи в аграрному секторі економіки і розвитку сільських територій та створить загрозу продовольчій безпеці держави. 
Про низький рівень конкурентоспроможності вітчизняної сільськогосподарської продукції на європейському продовольчому ринку свідчать: низька ефективність цієї галузі порівняно з іншими країнами; невідповідність структури українського експорту попиту країн ЄС на сільськогосподарську продукцію; невелика частка підприємств, сертифікованих згідно міжнародних стандартів. З урахуванням існуючих проблем видається доцільною реалізація заходів за такими основними напрямами, як: гармонізація вітчизняних стандартів на сільськогосподарську продукцію згідно стандартів ЄС; налагодження сучасної інфраструктури аграрного ринку; посилення кооперації господарств населення виробників сільськогосподарської продукції; налагодження співпраці між виробниками сільськогосподарської продукції та дослідними установами. 

СПИСОК  ВИКОРИСТАНИХ  ДЖЕРЕЛ

1.	Аакер Д.А. Стратегическое рыночное управление / Д.А. Аакер. Пер. с англ. – СПб.: Питер, 2008. – 720 с.
2.	Аграрний сектор економіки України (стан і перспективи розвитку) / [Присяжнюк М.В., Зубець М.В., Саблук П.Т. та ін.]; за ред. М.В. Присяжнюка, М.В. Зубця, П.Т. Саблука, В.Я. Месель-Веселяка, М.М. Федорова. – К.: ННЦ ІАЕ, 2011 – 1008 с.
3.	Азоев Г.Л. Конкурентные преимущества фирмы / Г.Л. Азоев,                А.П. Челенков. – М.: «ОАО» Тип «НОВОСТИ», 2000. – 256 с.
4.	Азоев Г.П. Конкуренция: анализ, стратегия и тактика / Г.П. Азоев. – М.: Центр экономики и маркетинга, 1996. – 342 с.
5.	Азрилиян А.Н. Краткий экономический словарь / А.Н. Азрилиян. – М.: Институт новой экономики, 2002. – 1088 с.
6.	Александров І.О. Еволюція дефініцій конкурентоспромжності продукції / І.О. Александров, Г.П. Бурук // Маркетинг і менеджмент інновацій. – 2010. – № 2. – С.89-99.
7.	Амбросов В.Я. Великотоварні підприємства як основа впровадження інновацій / В.Я. Амбросов, Т.В. Маренич // Економіка АПК. – 2007. – №6. – С. 14-19.
8.	Андрійчук В.Г. Економіка аграрних підприємств: Підручник / В.Г. Андрійчук. – К.: ІЗМН, 1996. – 512 с.
9.	Андрійчук В.Г. Економіка підприємств агропромислового підкомплексу: підручник / В.Г. Андрійчук. – К.: КНЕУ, 2013. – 779 с.
10.	Анискин Ю.П. Критерии и принципы организационного развития наукоемкой компании// Ю.П. Анискин, А.В. Быков. – Весник ВГУ, Серия: Экономика и управление. – 2005. – № 1. – С.61-65.
11.	Ансофф И. Стратегическое управление / И. Ансофф. – М., 1991. – 345 с. 
12.	Антонюк Л.Л. Міжнародна конкурентоспроможність країн: теорія та механізм реалізації / Л.Л. Антонюк. – К.: КНЕУ, 2004. – 275 с.
13.	Армстронг М. Стратегическое управление человеческими ресурсами / М. Армстронг. – М., 2002.
14.	Базилюк Я.Б. Конкурентоспроможність національної економіки: сутність та умови забезпечення: монографія / Я.Б. Базилюк. – К.: НІСД, 2002. – 132 с.
15.	Балабанова Л.В. Стратегічне маркетингове управління конкурентоспроможністю підприємств: Навч. посіб. / Л.В. Балабанова, В.В. Холод. – К.: ВД «Професіонал», 2006. – 448 с.
16.	Балабанова Л.В. Управління конкурентоспроможністю підприємств на основі маркетингу: монографія / Л.В. Балабанова, А.В. Кривенко. – Донецьк: Дон ГУЕТ ім. Туган-Барановського, 2004. – 147 с. 
17.	Баранчеев В. Маркетинговые цепочки ценностей и конкурентное преимущество компании / В. Баранчеев // Маркетинг. – 2001. – № 4. – С. 23-31.
18.	Бест М. Новая конкуренция. Институты промышленного развития / М. Бест. – М.: ТЕИС, 2002. – 356 с.
19.	Будникова Л.С. Совершенствование основных производственных фондов как фактор повышения конкурентоспособности продукции. Обновление продукции и конкурентоспособность / Л.С. Будникова. – М.: МДНТП, 1991. – С. 91-93.
20.	Ванярхо В.Г. Поиск законов устойчивости в неустойчивом мире: стратегии избавления человечества от самоуничтожения / В.Г. Ванярхо // Материалы ІІ Всерос. междунар. конф. «Этика и наука будущего. На пути к духовно-экологической цивилизации». – М., 2002. – С. 126-131.
21.	Васильєва Н.К. Галузеві й регіональні аспекти інноваційно-інвестиційної моделі розвитку аграрних підприємств / Н.К. Васильєва // Економіка та підприємництво. – № 3. – 2011. – с. 264-270.
22.	Вебер М. Соціологія. Загальноісторичні аналізи. Політика /                      М. Вебер. – К.: Основа, 1998. – 534 с.
23.	Великий тлумачний словник сучасної української мови / Уклад. і голов. ред. В.Т. Бусел. – К.: Ірпінь: ВТФ «Перун», 2003. – 1440 с. 
24.	Войчак А.В. Конкурентні переваги підприємства: сутність і класифікація / А.В. Войчак, Р.В. Камишніков  // Маркетинг в Україні. – 2005. – № 2 (30). – С. 50-53. 
25.	Гавриш В.І. Забезпечення ефективного використання паливно-енергетичних ресурсів у аграрному секторі економіки: теорія, методологія, практика: монографія / В.І. Гавриш. – Миколаїв: МДАУ, 2007. – 283 с.
26.	Гвишиани Д.M. Организация и управление / Д.M. Гвишиани. –                  М., 1972.
27.	Голоктеев К.Н. Управление производством: инструменты, которые работают/ К.Н. Голоктеев, И.А. Матвеев. – СПб.: Питер, 2008. – 251 с.
28.	Голубков Е.П. Маркетинг: Словарь-справочник / Е.П. Голубков. – 2-е изд. – М.: Дело, 2001. – 440 с. 
29.	Господарський кодекс України вiд 16.01.2003 № 436-IV // Відомості Верховної Ради України. – 2003. – № 18. – Ст. 144.
30.	Господарський процесуальний кодекс України від 06.11.1991                      № 1798-XII // Відомості Верховної Ради України. – 1992. – № 6. – Ст. 56.
31.	Гуторова І.В. Конкуренція як економічна категорія та її особливості в аграрному секторі економіки / І.В. Гуторова // Вісник ЖДТУ. – № 3 (53). – С.46-50.
32.	Гэлбрейт Дж. К. Экономические теории и цели общества /                                 Дж.К. Гэлбрейт. – М., 1979. – 460 с.
33.	Дементьева А. Конкурентоспособность международных компаний / А. Дементьева // Маркетинг в России и за рубежом. – 2000. – № 3. – С. 64.
34.	Договір між Урядом України та Урядом Грузії про співробітництво в галузі конкурентної політики від 17.07.2002 // Офіційний вісник України. – К., 2014 р., – № 18. – С. 301.
35.	Договір про проведення узгодженої антимонопольної політики від 25.01.2000 [Електронний ресурс]: міжнародний документ / Азербайджан, Білорусь, Вірменія [...]. – Режим доступу: http://zakon4.rada.gov.ua/laws/show/997_502
36.	Должанський І.З. Конкурентоспроможність підприємства: навчальний посібник / І.З. Должанський, Т.О. Загорна. – К.: Центр навчальної літератури, 2006. – 384 с.
37.	Долинская М.Г. Маркетинг и конкурентоспособность промышленной продукции / М.Г. Долинская, И.А. Соловьёв. – М.: Изд-во стандартов, 1991. – 128 с.
38.	Дорогунцов С. На вістрі цивілізаційних проблем / С. Дорогунцов,                    О. Ральчук // Вісн. НАН України. – 2005. – № 5. – С. 3-19.
39.	Дорошук А.А. Приоритетные направления управления конкурентоспособностью промышленных предприятий / А.А. Дорошук // Тези доповідей міжнародної науково-практичної конференції 26-29 листопада 2009 р. – Х.: ФОП Лібуркіна Л.М.; ВД «ІНЖЕК», 2009. – С. 37-39.
40.	Дорошук А.А. Роль организационного развития в повышении конкурентоспособности реального сектора экономики Украины / А.А. Дорошук // Шляхи та інструменти модернізаційного прориву економіки України: Матеріали міжнародної конференції (м. Одеса, 21-22 жовтня 2010 р.). – Одеса: ІПРЕЕД НАН України, 2010. – С. 52-54.
41.	Дорошук А.А. Формирование схемы диагностики стадии жизненного цикла предприятия / А.А. Дорошук, Л.Т. Мамедова //Вісник НТУ «ХПІ». – 2011. – № 8-1. – С. 44-53.
42.	Дорошук Г.А. Етапи формування конкурентоздатності підприємства з використанням інструментів організаційного розвитку / Г.А. Дорошук // Матеріали науково-практичної конференції «конкурентоспроможність та інновації: проблеми науки та практики» (11-12 листопада 2010 року). – Харків. – С. 34-36.
43.	Драган О.І. Управління конкурентоспроможністю підприємств: теоретичні аспекти: монографія / О.І. Драган. – К.: ДАКККІМ, 2006. – 160 с.
44.	Дяченко Т.О. Визначення конкурентоспроможності автотранспортних підприємств та стратегії її підвищення: автореф. дис. на здобуття наук. ступеня канд. екон. наук: спец. 08.07.04 / Т.О. Дяченко;                                 Нац. авіац. ун-т. – К., 2002. – 20 с.
45.	Дьяченко А.В. Эволюционная трансформация экономики в конкурентоспособную форму / А.В. Дьяченко. – Волгоград: Изд-во ВолГУ, 1999. – 368 с.
46.	Економічна енциклопедія: в 3 т. / відп. ред. С. В. Мочерний. –                         К.: Видавничий центр «Академія». – Т. 1. – 2001. – 848 с. 
47.	Економічна енциклопедія: у 3-х т. / [редкол.: С. В. Мочерний (відп. ред.) та ін.]. – К.: Вид. центр «Академія», 2002. – Т. 3. – 952с. 
48.	Ерохин Д.В. Способность к инновациям на разных этапах жизненного цикла / Д.В. Ерохин, Е.А. Ларичева // Материалы трудов Вестника Брянского государственного технического университета. – Брянск, 2008. – №1 (17). – 38-45 с. 
49.	Жид Ш. История економических учений: пер. с фр. / Ш. Жид, Ш. Рист. – М.: Экономика, 1995. – 348 с.
50.	Забелин П.В. Основы стратегического управления / П.В. Забелин, Н.К. Моисеева. – М.: Инф.-внедр. центр «Маркетинг», 1998. – 196 с.
51.	Захарченко В.И. Конкурентоспособность предприятия: сравнительная оценка / В.И. Захарченко, А.А. Албул // Инновационные процессы: экономика и управление. – 2000. – С. 151-155. 
52.	Збарський В.К. Конкурентоспроможність високотоварних сільськогосподарських підприємств / В.К. Збарський, М.А. Місевич; За ред. професора В.К. Збарського. – К.: ННЦ ІАЕ, 2009. – 310 с. 
53.	Зубец М.В. Инновационно-опережающая модель качественно нового развития агропромышленного производства / М.В. Зубец, П.Т. Саблук,                           С.О. Тивончук // Экономика АПК. – 2008. – № 12 (170). – с. 3-8. 
54.	Ильин В.Ю. Глобальные вопросы построения механизма финансирования инновационных процессов на предприятиях АПК / В.Ю. Ильин // Сборник научных трудов I Всероссийской научно-практической конференции с международным участием под ред. акад., д.э.н. Г.А. Александрова «Современное состояние экономики России и экономический механизм инновационного развития». – 2012. – C. 92-99.
55.	Ильин В.Ю. Основные направления повышения конкурентоспособности предприятий в условиях глобализации / В.Ю. Ильин // Материалы научно-практической конференции на тему: «Организационные аспекты управленческой деятельности: теория и практика» (статус научного мероприятия – международный) / Под общей ред. В.В. Жарикова. – Тамбов: Изд-во ИП Чеснокова А.В., 2012. – С. 117-120.
56.	Ильченко Т.В. Конкурентоспособность и качество, их место в стратегии маркетинга / Т.В. Ильченко, В.С. Петров // Вісник Харківського національного технічного університету сільського господарства (Серія «Економічні науки»). – 2008. – Вип. 70. – С. 109-116.
57.	Инвестиционные и инновационные процессы в АПК Украины в условиях аграрной реформы: монография / Под общей редакцией проф.                   В.Г. Ткаченко и проф. В.И. Богачева В.Г. – Луганск: «Книжковий світ», 2010. – 272 с.
58.	Индекс глобальной конкурентоспособности – информация об исследовании. Центр гуманитарных технологий / Офіційний сайт [Электронный ресурс]. – Режим доступа URL: http://gtmarket.ru/ratings/global-competitiveness-index/info.
59.	Іванов Ю.Б. Конкурентні переваги підприємства: оцінка формування та розвиток: монографія / Ю.Б. Іванов, П.А. Орлов, О.Ю. Іванова. – Харків: ВД «ІНЖЕК», 2008. – 352 с.
60.	Ілляшенко К.В. Перспективи інвестиційної діяльності в АПК за умов вступу України до СОТ / К.В. Ілляшенко // Офіційний сайт: WEB-ресурс научно-практических конференцій «CONSTANTA» [Електронний ресурс]. – Режим доступу: www.confcontact.com/apl/9_Illya.htm.
61.	Ільїн В.Ю. Конкурентні переваги аграрних підприємств з позицій міжнародного поділу праці / В.Ю. Ільїн // Наукові праці Полтавської державної аграрної академії. – Вип. 2(5) – Т. 2. – Полтава: ПДАА. – 2012. – С. 129-134.
62.	Ільїн В.Ю. Аграрний сектор економіки України в умовах становлення глобалізаційних процесів / В.Ю. Ільїн // Економічний вісник Донбасу. – № 2 (28). – 2012. – С. 37-42.
63.	Ільїн В.Ю. зовнішні та внутрішні фактори конкурентних переваг аграрних підприємств в умовах глобалізації / В.Ю. Ільїн // Вісник ХНАУ. Збірник наукових праць Харківського національного аграрного університету. Серія «Економічні науки». – №10 – 2012. – С. 84-90.
64.	Ільїн В.Ю. Теоретичні аспекти конкурентоспроможності підприємства / В.Ю. Ільїн // Науковий вісник Луганського національного аграрного університету (Економічні науки). – №32. – 2011. – С. 342-350. 
65.	Ільїн В.Ю. Фактори підвищення конкурентоздатності підприємств аграрного сектору економіки на світовому ринку / В.Ю. Ільїн  // Маркетинг: теорія и практика. Збірник наукових праць Східноукраїнського національного університету імені Володимира Даля / Ред. кол.: Т.С. Максимова (гол. ред.) – Луганськ: вид-во СНУ ім. В. Даля, 2013. – 256 с.
66.	Кocтюк В.Н. Измeняющиecя cиcтeмы / В.Н. Кocтюк. – М.: Наука, 1993. – 352 c.
67.	Кваша С. Конкурентоспроможність вітчизняної аграрної продукції в умовах вступу України до СОТ / С. Кваша, О. Лука // Економіка України. – 2003. – № 10. – С. 79-86.
68.	Клименко С.М. Управління конкурентоспроможністю підприємства: Навч. посіб. / С.М. Клименко, О.С. Дуброва, Д.О. Барабась, Т.В. Омельяненко, А.В. Вакуленко – К.: КНЕУ, 2006. – 527 с.
69.	Кодекс адміністративного судочинства України від 06.07.2005                  № 2747-IV // Урядовий кур’єр. – 2005. – № 153.
70.	Кодекс України про адміністративні правопорушення вiд 07.12.1984 № 8073-X // Відомості Верховної Ради УРСР. – 1984. – № 51. – Ст. 1122.
71.	Конкурентоспроможність: проблеми науки та практики: монографія / Під ред. В.С. Пономаренка, М.О. Кизима, О.М. Тищенка. – Х.: ФОП Александрова К.М.; ВД «ІНЖЕК», 2010. – 365 с. 
72.	Конституція України від 28.06.1996 // Відомості Верховної Ради України. – 1996. – № 30. – Ст. 141.
73.	Коротков Э.М. Концепция менеджмента / Э.М. Коротков. – М.: Изд. консалт. комп. ДеКа», 1997. – 304 с.
74.	Костин А.В. Конкурентоспособность и ее формирование в переходной экономике: дис. … канд. экон. наук : 08.00.05 / А.В. Костин. – Казань, 2003. – 145 с.
75.	Котлер Ф. Маркетинг менеджмент: Экспресс-курс / Ф. Котлер; пер. с англ. Ю.Н. Каптуревского. − СПб.: Питер, 2001. − 495 с.
76.	Кравченко О.В. Проблемы управления конкурентоспособностью промышленного предприятия / О.В. Кравченко, Е.В. Максимова. – Саратов, 2000. – С. 12-13.
77.	Кривошея С.В. Конкурентоспроможність, як основа ефективного функціонування підприємств АПК / С.В. Кривошея [Електронний ресурс] – Режим доступу: http://udau.edu.ua/library.php?pid=1169/.
78.	Кримінальний кодекс України вiд 05.04.2001 № 2341-III // Відомості Верховної Ради України. – 2001. – № 25. – Ст. 131.
79.	Кротков А.М. Конкурентоспособность предприятия: подходы к обеспечению, критерии, методы оценки / А.М. Кротков, Ю.Я. Еленева // Маркетинг в России и за рубежом. – 2001. – № 6. – С. 59-69.
80.	Куденко Н.В. Маркетингові стратегії фірми: монографія /                     Н.В. Куденко – К.: КНЕУ, 2002. – 245 с.
81.	Лавизина О.В. Некоторые аспекты управления жизненным циклом организации, понимаемой как социальная система / О.В. Лавизина // Социс. – 2006. – № 12. – С. 37-42.
82.	Ламбен Ж.-Ж. Менеджмент, ориентированный на рынок: Стратегический и операционный маркетинг / Жан-Жак Ламбен; [пер. с англ. В.Б. Колчанова]. – СПб. : Питер, 2004. − 796 с.
83.	Ламбен Жан-Жак. Стратегический маркетинг. Европейская перспектива / Жан-Жак Ламбен; [пер. с фр.]. – СПб.: Наука, 1996. – 589 с.
84.	Левин К. Теория поля в социальных науках / К. Левин; [Пер.                      Е. Сурпина]. – СПб.: Речь, 2000.
85.	Лифиц И.М. Теория и практика оценки конкурентоспособности товаров и услуг / И.М. Лифиц. – М.: Юрайт – М., 2001. – 224 с.
86.	Магда В. Современные теории организации. Генезис, состояние, проблемы, перспективы развития / В. Магда. – М., 1991.
87.	Магомедов М.Д. Способы оценки конкурентного потенциала предприятия и условия его повышения / М.Д. Магомедов, Е.Ю. Алексейчева // Хранение и переработка сельхозсырья. – 2001. – № 7. – С. 23-25.
88.	Мазур Н.А. Конкурентоспроможність виробництва сільськогосподарської продукції та основні напрями її підвищення / Н.А. Мазур, М.В. Місюк // Економіка АПК. – 2007. – № 2. – С. 123-127.
89.	Макконнелл К.Р. Экономикс: принципы, проблемы и политика: [пер. с англ. 11-го изд.] / К.Р. Макконнелл, С.Л. Брю. – К.: ХаГар, 2000. – 785 с.
90.	Макконнелл К.Р. Экономикс: принципы, проблемы и политика: пер. с англ.: в 2-х т. / К.Р. Макконнелл, С.Л. Брю. – М.: Республика, 1993. – Т. 1. – 399 с.
91.	Макконнелл К.Р. Экономикс: Принципы, проблемы и политика: Учебник. В 2 т.: Пер. с англ. 13-го изд. / К.Р. Макконел, С.Л. Брю. –                         М.: ИНФРА-М, 2001. – 974 c.
92.	Малік М.Й. Конкурентоспроможність аграрних підприємств: методологія і механізми: монографія / М.Й. Малік, О.А. Нужна. – К.: Інститут аграрної економіки, 2007. – 270 с.
93.	Малярчук І. Конкурентоспроможність експортної продукції: поняття, оцінка, та шляхи підвищення / І. Малярчук // Економіст. – 2000. – №4. – С. 56-58.
94.	Месель-Веселяк В.Я. Реформування сільськогосподарського виробництва в Україні / В.Я. Месель-Веселяк // Вісник аграрної науки. – 1998. – № 9. – С. 62-67.
95.	Мескон М. Основы менеджмента / М. Мескон, М. Альберт,                        Ф. Хедоури. – М., 2000. – 704 с.
96.	Мескон М. Основы менеджмента: учеб. пособие / М. Мескон,                        М. Альберт, Ф. Хедоури. – М.: «Дело», 1993. – 251 с.
97.	Методологія наукових досліджень в парадигмі синергетики: монографія / Є.І. Ходаківський, В.К. Данилко, Ю.С. Цаль-Цалко; за заг. ред. д.е.н. Є.І. Ходаківського. – Житомир: Житомирський державний технологічний університет, 2009. – 340 с.
98.	Михайлов О.В. Основы мировой конкурентоспособности / О.В. Михайлов. – М.: Познавательная книга плюс, 1999. – 592 с.
99.	Міністерства аграрної політики України / Офіційний сайт [Електронний ресурс]. – Режим доступу: http://www.minagro.kiev.ua/page/?6659.
100.	Моргунов Е.Б. Модели жизненного цикла организации /                            Е.Б. Моргунов [Електронный ресурс]. – Режим доступа: http://www.ecsocman.edu.ru/text/19186535/#1.
101.	Мотиваційний моніторинг як фактор формування конкурентноздатного бізнесу // Матеріали міжнародної науково-практичної конференції «Україна наукова 2003». – Дніпропетровськ: Наука і освіта, 2003. – С. 4-5.
102.	Николаев А.Ю. Механизм управления конкурентоспособностью предприятия как основа его экономического развития: дис. … канд. экон. наук: 08.00.05 / А.Ю. Николаев. – М., 2003. – 170 с.
103.	Новак А.Я. Як підняти українську економіку: Монографія. – Вид. 4-тє, доп. – К.:ТОВ «Інпрес», 2013. – 400 с.
104.	Новак В.О. Організаційний розвиток міжнародних корпорацій та критерії його ефективності / В.О. Новак, В.В. Родченко [Електронный ресурс]. – Режим доступа: http://www.nbuv.gov.ua/ejournals/PSPE/2009_4/ Rodchenko_409/htm.
105.	Норік Л.О. Конкурентний статус підприємства: визначення і формалізація / Л.О. Норік // Вісн. Харківського нац. економ. ун-ту. – 2005. –                С. 99-104.
106.	Нужна О.А. Оцінка рівня конкурентоспроможності сільськогосподарських підприємств / О.А. Нужна // Економіка АПК. – 2006. – № 4. – С. 110-115.
107.	Операційний менеджмент: навч. посіб. / [В.І. Перебийніс, В.В. Писаренко, О.М. Помаз, О.В. Василенко та ін.]; за ред. В.І. Перебийніса. – Полтава: ПДАА, 2008. – 664 с.
108.	Основні напрями інвестування та інноваційного розвитку аграрних підприємств України: монографія / За заг. ред. В.Г. Ткаченко. – Луганськ: Янтар,  2013. – 208 с.
109.	Палкін Ю.І. Особливості конкуренції в аграрному секторі / Ю.І. Палкін, Н.П. Заровна // Вісник аграрної науки. – 1995. – №2. – С. 7-14.
110.	Паризька конвенція про охорону промислової власності від 20 березня 1883 року // Зібрання чинних міжнародних договорів України. – К., 1990. – № 1.
111.	Партин Т.І. Чинники конкурентоспроможності / Т.І. Партин // Конкурентоспроможність в умовах глобалізації: реалії, проблеми та перспективи: матеріали другої міжнародної науково-практичної конференції за ред. І.В. Саух. – Житомир: Вид-во ЖДУ ім. І. Франка, 2008. – С. 140-154.
112.	Перебийніс В.І. Транспортний фактор забезпечення конкурентоспроможності продукції: Монографія / В.І. Перебийніс,                     О.М. Помаз. – Полтава: РВВ ПУЕТ, 2011. – 187 с.
113.	Перебийніс В.І. Стратегічне управління конкурентоспроможністю підприємства / В.І. Перебийніс, О.М. Помаз, О.В. Перебийніс // Науковий вісник Полтавського університету економіки і торгівлі. – 2012. – № 1(52). – С. 23-28.
114.	Петров В. Конкурентоспособность / В. Петров // Риск: ресурсы, информация, снабжение, конкуренция. – 1999. – № 4. – С. 4-13.
115.	Портер М. Конкуренция: Пер. с англ. / М. Портер. – М.: Вильямс, 2005. – 608 с.
116.	Портер М. Конкуренция: пер. с англ.: уч. пос. / М. Портер. –                    М.: Издательский дом «Вильямс», 2000. – 495 с.
117.	Портер М. Международная конкуренция: пер. с англ. / М. Портер. – М.: Междунар. отношения, 1993. – 896 с.
118.	Портер М. Основы конкурентной борьбы / М. Портер. – Спб.; М.; Киев: Вильямс, 2000. – 602 с.
119.	Портер М.Е. Стратегія конкуренції: Методика аналізу галузей і діяльності конкурентів / Майкл Е. Портер; [пер. з англ. А. Олійник, Р. Сільський]. – К.: Основи, 1998. – 390 с.
120.	Пригожин А.И. Методология развития организации / А.И. Пригожин. – М., 2003.
121.	Про Антимонопольний комітет України: Закон України від 26.11.1993 № 3659-XII // Відомості Верховної Ради України. – 1993. – № 50. – Ст. 472.
122.	Про встановлення розміру плати за подання скарги відповідно до статті 18 Закону України «Про здійснення державних закупівель»: Постанова Кабінету міністрів України від 28.07.2010 № 773 // Урядовий кур’єр. – К., 2010. – № 161.
123.	Про затвердження Порядку надання Кабінетом міністрів України дозволу на узгоджені дії, концентрацію суб’єктів господарювання: Постанова Кабінету міністрів України від 28.02.2002 № 219 // Офіційний вісник України. – К., 2002. – № 9. – С. 87.
124.	Про захист від недобросовісної конкуренції: Закон України вiд 07.06.1996 № 236/96-ВР // Відомості Верховної Ради. – 1996. – № 36. – Ст. 164.
125.	Про захист економічної конкуренції: Закон України від 11.01.2001 № 3567-17 // Відомості Верховної Ради України. – 2001. – № 12. – Ст. 64.
126.	Про природні монополії: Закон України від 20.04.2000 № 1682-III // Відомості Верховної Ради України. – 2000 р. – № 30. – Ст. 238.
127.	Проблемы общей теории права и государства: учеб. для вузов / под общ. ред. В.С. Нерсесянца. – М.: Норма, 2001. – 832 с.
128.	Продовольственная и сельскохозяйственная организация Объединённых наций // Офіційний сайт [Электронный ресурс]. – Режим доступа: http://www.fao.org/home/en/.
129.	Пустова Н.О. Організаційно-економічний механізм забезпечення конкурентоспроможності підприємств (за матеріалами харчових підприємств Херсонського регіону): автореф. дис. на здобуття наук. ступеня канд. екон. наук: спец. 08.00.04 «Економіка та управління підприємствами» / Н.О. Пустова. – К, 2006. – 14 с.
130.	Пуцентейло П.Р. Теоретико-методологічні основи дослідження економічної сутності конкуренції / П.Р. Пуцентейло // Інноваційна економіка. – 2009. – №2. – С. 107-114.
131.	Райзберг Б.А. Управление экономикой: учебник / Б.А. Райзберг,               Р.А. Фатхутдинов. – М.: Интел-Синтез, 1999. – 784 с.
132.	Рикардо Д. Начала политической экономии и налогового обложения. Соч. – М.: Госполитиздат, 1955. – Т.1. – 360 с.
133.	Рикардо Д. Статьи по аграрному вопросу критические примечания к книге Мальтуса. Соч. – М.: Госполитиздат, 1955. – Т.3. – 382 с.
134.	Россіхіна О.Є. Основні фактори конкурентоспроможності підприємства / О.Є Россіхіна // Держава та регіони. – 2010. № 2. – С. 184-187.
135.	Саблук П.Т. Проблемы обеспечения доходности агропромышленного производства в Украине в постиндустриальный период / П.Т. Саблук // Экономика АПК. – 2008. – № 4 (162) – с. 19-37. 
136.	Савченко С.М. Оцінка конкурентоспроможності підприємства /                С.М. Савченко // Ринкова трансформація економіки постсоціалістичних країн: матеріалами. міжнар. форуму молодих вчених: у 2-х т. – Х.: ХНТУСГ. – 2005. – Т. 2. – С. 92-93.
137.	Саливон С. Выйти из транса / С. Саливон, Т. Шмидт // Бизнес. – 2006. – 16 октяб. – № 42 (717). – С. 140-141.
138.	Семюелсон Пол А. Мікроекономіка: пер. з англ. / Пол А. Семюелсон, Вільям Д. Нордгауз. – К.: Основи, 1998. – 676 с.
139.	Сенге Питер М. Танец перемен: новые проблемы самообучающихся организаций / Сенге Питер М, Клейнер Арт, Робертс Шарлота и др.; пер. с англ. – М.: Олимп-Бизнес, 2003. – 624 с.
140.	Скудар Г.М. Стратегія піднесення конкурентоспроможності підприємства: проблеми і складові успіху / Г.М. Скудар // Економіка України. − 2002. − № 6. − C.16-24.
141.	Сливоцький А. Міграція капіталу: як у замислах на кілька років випередити своїх конкурентів: пер. з англ. / А. Сливоцький. – К., 2001. –                    296 с.
142.	Смит А. Исследование о природе и причинах богатства народов /                А. Смит. – М.: Эксмо, 2007. – (Серия: Антология экономической мысли). –                   960 с.
143.	Современный маркетинг: настольная книга по исследованию рынка: учеб. пособие для вузов / В.Е. Хруцкий, И.В. Корнеева. – 2-е изд., перераб. и доп. – М.: Финансы и статистика, 1999. – 528 с.
144.	Супіханов Б.К. Підвищення конкурентоспроможності сільськогосподарського виробництва в умовах підготовки вступу до СОТ / Б.К. Супіханов // Економіка АПК. – 2007. – № 5. – С. 44-49.
145.	Татаренко Н.О. Шляхи розвитку національних економік у глобальному середовищі / Н.О. Татаренко // Стратегії економічного розвитку в умовах глобалізації; за ред. Д.Г. Лук’яненка. – К.: КНЕУ, 2001. – C. 31-33.
146.	Ткаченко В.Г. Бизнес-словарь / В.Г. Ткаченко, В.И. Борисов, В.И. Богачев. – К.: Аристей, 2006. – 148 с.
147.	Томсон А.А. Стратегический менеджмент. Искусство разработки и реализации стратегии / А.А. Томсон, А.Дж. Стрикленд. – М., 1998. – 576 с.
148.	Україна в СОТ – перспективи для аграрного бізнесу / Українська аграрна конфедерація: Офіційний сайт [Електронний ресурс] – Режим доступу: http://www.agroconf.org/uk/node/7011.
149.	Фатхутдинов Р.А. Глобальная конкурентоспособность: инструменты системного развития: монография / Р.А. Фатхутдинов. – М.: Издательство «Стандраты и Качество», 2009. – 464 с.
150.	Фатхутдинов Р.А. Конкурентоспособность организации в условиях кризиса: экономика, маркетинг, менеджмент: монография / Р.А. Фатхутдинов. – М.: Маркетинг, «Дашков и Со», 2002. – 886 с.
151.	Фатхутдинов Р.А. Конкурентоспособность: экономика, стратегия, управление / Р.А. Фатхутдинов. – М.: Инфра-М, 2000. – 312 с.
152.	Фатхутдинов Р.А. Стратегический маркетинг / Р.А. Фатхутдинов. – СПб.: Питер, 2000. – 448 с.
153.	Филатов О.К. Проблема повышения уровня конкурентоспособности продукции предприятий / О.К. Филатов // Пищевая промышленность. – 1999. – № 3.
154.	Фоміна К. Конкурентоспроможність АПК в контексті євроінтеграційних процесів України / К. Фоміна // Щотижнева інформаційно-правова газета «Правовий тиждень» [Електронний ресурс]. – Режим доступу: www.legalweekly.com.ua/article/?uid = 438.
155.	Формування та функціонування ринку агропромислової продукції: [практич. посіб.] / за ред. П.Т. Саблука. – К.: ІАЕ, 2000. – 556 с.
156.	Фридмен М. О свободе / М. Фридмен, Ф. Хайек; пер. с англ. Cato Institute. – М.: Социум, Три квадрата, 2003. – Вып. 2. – 182 с.
157.	Хайек Фридрих Август фон. Познание, конкуренция и свобода / Фридрих Август фон Хайек. Пер. С. Мальцевой, К. Большакова. – СПб.: Пневма, 1999. – 288 с.
158.	Хамел Г. Конкурируя за будущее / Г. Хамел, К. Прахалад. – М.: Олимп-Бизнес, 2002. – 216 с.
159.	Хэмел Г. Стратегическая гибкость / Г. Хэмел, К. Прахалад,                                      Т. Томас. Пер. с англ. – СПб.: Питер, 2005. – 384 с.
160.	Царенко О.В. Ефективні механізми економічного зростання легкої промисловості регіонів / О.В. Царенко // Інвестиції: практика та досвід. – 2008. – № 24. – С. 28-32.
161.	Царенко О.В. Класифікація факторів конкурентних переваг галузі регіонів / О.В. Царенко // Економічний простір. – 2009. – № 22/2. – С. 13-25.
162.	Царенко О.В. Методи оцінки конкурентних переваг галузі промислових регіонів України / О.В. Царенко // Економічний простір. – 2009. – № 23/1. – С. 195-207.
163.	Цивільний кодекс України від 16.01.2003 № 435-IV // Відомості Верховної Ради України. – 2003. – № 40. – Ст. 356.
164.	Черевко Г.В. Логістичні засади підвищення конкурентоздатності підприємств АПК / Г.В. Черевко // Матеріали міжнародної науково-практичної конференції «Формування конкурентоздатності підприємств АПК в умовах ринкової трансформації економіки» (2-4 червня 2004 р.). – Полтава: Полтавська ТПП, ПП «Форміка», 2004. 
165.	Шершньова З.Є. Стратегічне управління: Навч. посіб. /                                     З.Є. Шершньова. – К.: КНЕУ, 2004. – 699 с.
166.	Шершньова З.Є. Стратегічне управління: навч.-метод. посіб. для самостійного вивч. дисципліни / З.Є. Шершньова, С.В. Оборська,                                 Ю.М. Ратушний. – К.: КНЕУ, 2001. – 384 с.
167.	Шинкаренко В.Г. Управление конкурентоспособностью предприятия / В.Г. Шинкаренко, А.С. Бондаренко. – Харьков: Изд-во ХНАДУ, 2003. – 188 с.
168.	Шогенов Б.А. Управление конкурентоспособностью агропромышленного комплекса / Б.А. Шогенов, А.М. Шогенов // Экономика сельского хозяйства и перерабатывающих предприятий. – 2005. – № 5. –                  С. 23-25.
169.	Шувалов А.И. Некоторые аспекты оценки конкурентоспособности / А.И. Шувалов // Обновление продукции и конкурентоспособность. – М.: МДНТП, 1991. – С. 44-46.
170.	Шумпетер И.П. Теория экономического развития /                                     И.П. Шумпетер. – М.: Прогресс, 1982. – 455 с.
171.	Щербань В.П. Розвиток аграрної політики в Україні на сучасному етапі / В.П. Щербань // Економіка АПК. – 2010. – №12. – С. 13-15.
172.	Щербина В.В. Социология организаций. Словарь-справочник /                  В.В. Щербина. – М., 1995.
173.	Щербина В.В. Что такое организационная экология? / В.В. Щербина // Социс. – № 2. – 1993. 
174.	Яценко О.М. Формування і реалізація конкурентних переваг галузі бджільництва України: монографія / О.М. Яценко. – Житомир: Вид-во «Житомир. нац. агроекол. ун-т», 2011. – 470 с.
175.	Яшин Н.С. Исследование конкурентоспособности промышленного предприятия: Методология и опыт: дисс. … д-ра экон. наук: 08.00.05 /                         Н.С. Яшин. – Саратов, 1997. – 273 с.
176.	Brandenburger A. Coompetition / A. Brandenburger, B. Nalebuff. – New York: Doubleday, 1996. – 360 p.
177.	Burawoy M. Manufacturing Consent: Changes in Labor Process under Monopoly Capitalism / M. Burawoy. – Chicago, 1979.
178.	Child J. Organizational Structure, Environment, and Performance: the Role of Stratigic Choice / J. Child // Sociology 6. – 1972. – # 1. – Pp. 2-22.
179.	Cornelissen J. Corporate Сommunications: Theory and Рractice / J. Cornelissen. – L.: Sage Publications Ltd., 2004. – 206 p.
180.	Crozier M. Actors and Systems. The Politics of Collective Action /                           M. Crozier, E. Fridberg. – Chicago, 1980.
181.	Edwards R. Contested Terrain: The Transformation of the Work Place in the Twentieth Century / R. Edwards. – N. Y., 1979.
182.	French W.L. Organizational Development: Behavioral Science Interventions for Organizational Improvement / W.L. French, C.H. Bell. –PrenticeHall, 1998. – 360 p.
183.	Hannan M. Organizational Ecology / M. Hannan, J. Freeman. – Cambridge (Mass.), 1989.
184.	Meyer J.W. Institutionalized Organizations: Formal Structure as Myth and Ceremony / J.W. Meyer, B. Rowan // AJS 1977. – V. 83. – # 2. – P. 340-363.
185.	Moore J.F. The Death of Competition / J.F. Moore. – N.Y.: Harper Business, 1996.
186.	Pffefer J. Merger as a Response to Organizational Independence /                            J. Pffefer // Administrative Science Quartery. – 1972. – V. 17. – Р. 382-394.
187.	Pffefer J. The External Control of Organizarions: A Resource Dependence Perspective / J. Pffefer, G. Salanchik. – N. Y., 1978.
188.	Porter M. Building the Microeconomic Foundations of Prosperity: Findings from the Microeconomic Competitiveness Index / M. Porter [Електронний ресурс]. – Режим доступу: www.weforum.org.
189.	Porter M.E. Competitive Strategy: Techniques for Analysing Industries and Competitors / M.E. Porter. – NY: Free Press, 1980. – XX. – 396 p.
190.	Porter Michael E. Clusters and the New Economics of Competition / Porter Michael E. // Harvard Business Review. – 1998. – November-December. –              P. 77-90.
191.	Scott W.R. Organizations: Rational, Natural, and Open System / W.R. Scott. – Englewood Cliff, N. J., 1987.
192.	The Global Competitiveness Report 2009-2010 [Електронний ресурс]. – Режим доступа: http://www.weforum.org.
193.	What is Organization Development? [Електронний ресурс]. – Режим доступу: http://www.odnetwork.org/?page=WhatIsOD.

ДОДАТКИ

Додаток А 1

Еволюція теорій конкурентних переваг (І період – статичний)

№ з/п	Етап ста-новлення	Ознаки періоду	Назва доктрини	Критеріальна ознака	Характерологічні особливості формування конкурентних переваг	Видатні фундатори	Основні наукові праці	
1.	ХІ–XII ст.	Доіндустріа-льна стадія,  первинна спеціалізація зародження інститутів ринкової економіки	Науково неозначена	Переваги кон-тактної зони, договірна система	Сприятливі економічні умови, спеціалізація і ко-мерційна спрямованість діяльності, паритетність всіх учасників зовнішніх відносин	Я. Мудрий	«Руська правда» 
(1019–1054 рр.)	
2.	ІХ–XVI ст.			Нагромадження матеріальних ресурсів	Підтримка локальних ремісників	К. Великий	«Капітулярій про вілли» (744–1150 рр.)	
3.	XVI–
сер. XVIII ст.	Мануфактурне виробництво, початок індустріалізації, протекціонізм	Теорія мер-кантилізму (грошового балансу)	Акумуляція багатства (золота, про-дуктів харчу-вання тощо)	Первісне нагромадження капіталу, державне регу-лювання, зовнішня торгівля як основне джерело національного багатства	А. Монкре-тьєн, Т. Мен	«Трактат про політичну економію», (1615 р.)	
4.	Друга пол. XVIII ст.	Активна зовнішня торгівля та індустріалі-зація економіки	Теорія фізіократів (панування природи)	«Природний порядок« у господарсь-кому житті суспільства	Протиставлення сільсько-го господарства (ґрунт, сили природи) торгівлі і обробної промисловості як єдиного продуктивного джерела надлишкового валового доходу над витратами виробництва	Ф. Кене, Д. Немур, Аб. Бодо, 
М. Ривьер, А. Тюрго	«Фізіократ«, «Журнал зе-млеробство, торгівля і фінанси» (1767 р.)	
5.	Кінець ХVІІІ ст.	Капіталісти-чна конкуре-нція, вільне підприємництво, суспільний поділ праці	Теорія абсолютних переваг	Абсолютні витрати виробництва	Ефективне виробництво одиниці товару (за рахунок затрат праці, природно-кліматичних умов)	А.Сміт, 
Дж. Андерсон, Т. Мальтус,
Т.Тук, Р. Торренс, Е. Уест, Дж. Марсет	«Дослідження про природу і причинах бага-тства народів» (1776 р.)	
6.	Кінець ХVІІІ–початок ХІX ст.	Економічний лібералізм, заміщення традиційної аграрної еко-номіки еко-номікою, де домінувало машинно-механічне виробництво, промислова революція	Теорія відносних переваг	Відносні витрати виробництва	Концентрація найефек-тивніших виробництв і подальший експорт їх продукції (викорис-тання цінових переваг)	Д. Рікардо,
Дж. Р. Мак-Куллох, 
Т. де Куинси	«Основи політичної економії та оподаткування» (1817 р.)	
7.				Монопольне володіння пе-ревагами тех-нологічного походження	Надходження капіталу від експорту, на який існує ажіотажний попит на сві-тових ринках (навіть за умов відсутності порівня-льних переваг), підтримка держави стратегічних галузей промисловості	Дж. Мілль, У. Сеніор, Г. Мартіно	«Принципи політичної економії» (1848 р.), «Політична економія» (1850 р.)	
8.	Середина ХІX ст.	Посилення класової нерівності, революції	Теорія чітко не окреслена стосовно конкуренції, домінував порівняль-ний підхід	Цінові пе-реваги, засоби виробництва, розподіл виробленого продукту	Переміщення капіталу у прибутковіші галузі у наслідок міжгалузевої конкуренції	К. Маркс	«Економіко-філософські рукописи» 
(1844 р.)	

Додаток А 2

Еволюція теорій конкурентних переваг (ІІ період – динамічний)

№
з/п	Етап ста-новлення	Ознаки періоду	Назва доктрини	Критеріальна ознака	Характерологічні особливості формування конкурентних переваг	Видатні фундатори	Основні наукові праці	
1.	Кінець ХІX ст.	Технологічна революція (або ІІ промислова)	Теорія рівноваги	Досконала конкуренція, людський капітал	Дія законів граничної корисності і продуктивності	А. Маршалл	«Принципи політичної економії» (1890 р.)	
2.	Кінець ХІX–початок ХХ ст.	Поглиблення міжнародного поділу праці, розвиток НТП, загострення недосконалої конкуренції	Теорія спів-відношення факторів ви-робництва	Відмінність у наявності і результативності факторів виробництва	Отримання порівняльних переваг країнами за рахунок галузей, де інтенсивно використовуються надлишкові фактори виробництва	Е. Хекшер, Б. Олін, П. Самуель-сон	«Міжрегіональна та міжнародна торгівля» 
(1933 р.)	
3.			Теорія монопольної конкуренції	Монопольне становище на ринку і воло-діння мате-ріальними і нематеріальними ресурсами	Концентрація капіталу, особливості ціноутворення за умов монопольної та олігопольної конкуренції	Дж. Робін-сон	«Економічна теорія недосконалої конкуренції» (1933 р.)	
4.						Е. Чемберлін	«Теорія моно-полістичної конкуренції і переорієнтація теорії вартості» (1933 р.)	
5.	Кінець ХІX–початок ХХ ст.	Діяльність значної кількості монополій, посилення конкурентної боротьби та її руйнівного характеру	Еволюційна теорія
(теорія ефективної конкуренції)	Інновації та підприємництво	Провідна роль підприєм-ництва, ефективна взаємодія сил монополії і конкуренції, що базуються на інвестиціях в основний капітал, які служать втіленню інновацій	Й. Шумпетер	«Теорія еко-номічного розвитку» (1912 р.), «Капіталізм, соціалізм і демократія» (1942 р.)	
6.	60-ті рр. ХХ ст.	Посилення процесів інтернаціоналізації	Теорія порівняльних переваг	Диференційовані товари внутрішньо-галузевої торгівлі	Врахування додаткових факторів виробництва – зміни структури і диференціація попиту, продуктова диференціація, ефект масштабу	Б. Балашша, М. Ліндер, М. Кемп	«Теорія економічної інтеграції» 
(1961 р.)	
7.	80-ті рр. ХХ ст.		Теорія торговельно-промислового циклу	Результати НТП на інвестиційно-інноваційній основі	Еволюція виробничих структур під впливом технічного прогресу, залучення інвестицій на основі інновацій	Дж. Хікс	«Вартість і капітал» 
(1993 р.)	
8.		Зростання ролі трансна-ціональних корпорацій	Теорія міжнародної торгівлі	Монополістична конкуренція та економія на масштабах	Державний контроль над потоками спекулятивного капіталу	П. Кругман, М. Обстфельд	«Торговельна політика і структура ринку» (1989 р.)	
9.	90-ті рр. ХХ ст.		Теорія міжнародної торгівлі	Ефективна урядова політика	Експорт капіталомісткої продукції	В. Леонтьєв	«Структура американської економіки»
(1994 р.)	

Додаток А 3

Еволюція теорій конкурентних переваг (ІІІ період – комплементарний)

№
з/п	Етап ста-новлення	Ознаки періоду	Назва доктрини	Критеріальна ознака	Характерологічні особливості формування конкурентних переваг	Видатні фундатори	Основні наукові праці	
1.	Кінець ХX–початок ХХІ ст.	Транснаціо-налізація економіки, посилення глобаліза-ційних процесів у всіх сферах	Теорія кон-курентних переваг	Виробнича продуктивність, капіталізація основних засобів	Базові конкурентні умови і внутрішня (кластерна) конкуренція, створення економічних кластерів	М. Портер	«Конкурентна перевага: як досягти високого результату і забезпечити його стійкість» (1985 р.)	
2.			Теорія кооперації 
і співробітництва	Адекватність природного і підприємниць-кого середовища	Прагнення до кооперації, співробітництва із постачальниками і споживачами, обмін досвідом із виробниками, що займають близькі ринкові ніші	Дж. Мур	«Кінець конкуренції» (1996 р.)	
3.		Глобалізація світових ринків, інфор-матизація, інтелектуалі-зація і вірту-алізація бізнесу	Конкурентні стратегії на основі мате-матичної теорії ігор	Ключова концепція – «необов’язковість програшу« (гра з ненульовою сумою)	Гармонійне і періодичне поєднання конкуренції та співробітництва	А. Бранде-нбургер, Б. Нейлбафф	«Співконкуренція», «Стратегічне мислення в бізнесі, політиці і особистому житті» (2007 р.)	
4.			Теорія гло-бального ви-передження конкурентів	Ключові компетенції, інтелектуальне лідерство	Глобальні стратегії, навички і технології	Г. Хамел, К. Прахалад	«Конкуруючи за майбутнє. Створення ринків завтрашнього дня» (2004 р.)	
5.	Кінець ХX–початок ХХІ ст.	Глобалізація світових ринків, інфор-матизація, інтелектуалі-зація і вірту-алізація бізнесу	Теорія еко-логічного лідерства	Карти істори-чного розвитку й наступної підготовки до зміни організаційної культури	Екологічний підхід до вивчення лідерства організації	П. Сенге, А. Клейнер, Ш. Робертс, Р. Росс, Дж. Рот, Б. Сміт	«Танець змін: нові проблеми організацій, що самонавчаються» 
(2003 р.)	
6.			Теорія міграції капіталу	Конкуренто-спроможні ділові моделі	Залучення інвестицій можливе завдяки досконалішим діловим моделям	А. Сливоць-кий	«Зона прибутку» (1998 р.), «Прорив»
(2010 р.)	
7.			Теорія гіпертранс-формації	Почуттєвий «товар«	Освоєння і формування ринку духовної близькості, дружби, любові; турботи; усвідомлення особистісної функції; щиросердечного спокою та переконань	Р. Йонсен	«Суспільство мрії. Як при-йдешнє зру-шення від ін-формації до уяви перетворить ваш бізнес» (2002 р.)	
8.			Холістична парадигма	Нова холістична економіка	Сприйняття світу і всіх його структурних елементів цілісно і неподільно. Конкурентні переваги створюються за рахунок холістичного маркетингу (практика інтрамаркетингу та його моделей)	Е. Бейнхокер	«Походження добробуту: Еволюція, теорія складних систем і радикальний перегляд еко-номіки» (2006 р.)	

НАУКОВЕ ВИДАННЯ 

За редакцією
В.С. Ніценка, О.В. Захарченка, М.А. Зайця 

Теоретико-методологічні основи конкурентоспроможності 

Монографія

Комп’ютерна верстка і дизайн обкладинки

Підписано до друку    .2014 р. Папір офсетний. Формат 60x90/16.
Гарнітура «Times New Roman». Обл.-вид  арк. Ум.-друк. арк.
Тираж 300 прим. Зам. №.

Видавництво 
Свідоцтво  №    від  р.
Одеська обл., м. , вул.  
Тел. факс (048)
е-mаіl: